Reformpedagógiai irányzatok Szegeden a két világháború között 

Pukánszky Béla
Szegedi Tudományegyetem, BTK, Neveléstudományi Tanszék

	Az 1872-ben Kolozsvárott alapított, 1921-ben Szegedre költözetett, majd 1940-ben szülővárosába hazatérő Ferenc József Tudományegyetem pedagógia-professzorainak munkásságában érzékelhető egyfajta markánsan egyedi jelleg, jól felismerhető arculat, amely ezt a pedagógiai műhelyt – az egyes képviselők elméleti rendszereiben fellelhető eltérő vonások ellenére – egységes irányzattá kovácsolja. Munkásságuk nyomán olyan pedagógiaelméleti „vonulat” született, amely az évtizedek során a nevelésről, oktatásról való gondolkodás és az ebből fakadó pedagógiai gyakorlat egyik meghatározó elméleti hátterévé vált Magyarországon. 
	E tudományos iskolák képviselőinek – a professzoroknak és közvetlen munkatársaiknak – gondolkodásmódjára a konvencióktól való eltérés igénye az új utak keresésével párosult, így szinte valamennyien szorosabb-lazább szálakkal kötődtek a századforduló táján kibontakozó pedagógiai reformmozgalmakhoz, a gyermek személyiségét középpontba állító, annak tanulmányozását fő feladatként megfogalmazó irányzatokhoz. 
	A gyermeki személyiség iránti érdeklődés már az első kolozsvári pedagógia professzor, Felméri Lajos (1840-1894) munkásságában is tetten érhető. Neveléstani szakmunkái és széles olvasóközönségnek szánt művei egyaránt bizonyítják, hogy gyermekfelfogása a reformpedagógia későbbi „klasszikus” képviselőinek gyermekképét előlegezi meg, így őt joggal nevezhetjük őt a magyar reformpedagógia egyik előfutárának. 
	Követője, utódja a tanszék katedráján Schneller István (1847-1939) volt, aki olyan pedagógiát alkotott, amelynek középpontjában az egyén etikai magaslatokra emelése, az erkölcsi személyiség kifejlesztése áll. Tanulmányait olvasva egyértelművé válik számunkra, hogy feltétlenül tisztelte a gyermeki egyéniséget, de nem emelte piedesztálra úgy, mint ahogyan azt a korabeli gyermektanulmányi mozgalom egyes képviselői tették. A klasszikus német filozófiára épített kiegyensúlyozott és mértéktartó pedagógiai rendszerében mindenesetre helye van a gyermeki személyiség megfigyelésének is, és Schneller a gyakorlat számára is elvárásként fogalmazza meg annak rendszeres, tudományos igényű művelését. A szegedi egyetemen a gyermektanulmányozásnak ez az igénye a későbbi évtizedekben valóságos kutatási programmá vált, Schneller István elképzelése így az utódok munkásságában realizálódott.
	Professzor-utódja, Imre Sándor (1877-1945) sokat tett azért, hogy a tudományos igényű gyermektanulmányozás feltételei megteremtődjenek a szegedi egyetem pedagógia tanszékén. Imre szegedi pályafutásától kezdve érdeklődéssel követte nyomon a „mérsékelt” reformpedagógiai eszméket realizáló magyar magániskolák gyakorlati tevékenységét, így figyelte többek között az Új Iskola működését is. (Ez az intézet – mint közismert – Domokos Lászlóné Löllbach Emma (1885-1966) vezetésével 1915–1949 között működött Budán.) A szegedi professzor támogatta egyetemi munkatársa, Baranyai Erzsébet (1894-1976) pszichológus munkáját, aki 1942-től vezette az Új Iskola mellett működő Neveléslélektani Kutatóállomást. 

Várkonyi Hildebrand Dezső a Pedagógiai Lélektani Intézet élén

	1929. dec. 18-a jeles nap volt az „ideiglenesen Szegeden működő kolozsvári magyar királyi Ferenc József Tudományegyetem” történetében. Klebelsberg Kunó vallás és közoktatásügyi miniszter jóvoltából ekkor született meg az egész magyar felsőoktatás történetében is nóvumnak számító új pedagógiai-lélektani tanszék, melyre nyilvános rendes tanárnak kinevezte Várkonyi Hildebrand bencés szerzetes-tanárt. Az új Pedagógiai Lélektani Intézet később – Imre Sándornak a budapesti József Nádor Műegyetemre való  távozása után –, 1934-ben egyesült a korábbi Pedagógiai Intézettel.
	Várkonyi Hildebrand Dezső (1888-1972) bencés szerzetes-tanár a Pannonhalmi Főapátság Főiskoláján végezte felsőfokú tanulmányait, majd állami ösztöndíjasként Párizsban, a Sorbonne-on hallgatott filozófiát és pszichológiát. Ezt követően előbb pedagógiát tanított a pannonhalmi főiskolán, majd a pécsi egyetemen habilitálták magántanárrá. E habilitáció jogkörét a pedagógia mellett később kiterjesztették a lélektan területére is, így Szegedre már a nevelés kérdései iránt szenvedélyesen érdeklődő pszichológusként érkezett. Széles látókörű, nagy műveltségű tudós és karizmatikus előadó volt egy személyben, így órái rendre hallgatók tömegeit vonzották más karokról is. Magával ragadó lendülettel népszerűsítette a legmodernebbnek számító pszichológiai irányzatokat, köztük Piaget, Janet, Freud, Jung és Adler tanait. 

	Egyik tanítványa így emlékezett a híres „Várkonyi-órákra”: „Professzorsága első éveiben a későbbi publikációinak csak az első, a témák lehetőségeivel még kísérletező, a tudós belső monológjai feltárásától sem visszariadó változatait kaptuk tőle. Néha egyenesen „in stato nascendi” pillanthattunk bele gondolatai megszületésébe. Az egyetemi előadások új stílusa volt ez, amely az előre leírtaknak az élő beszédnél kötöttebb szabályait egy társalgó hang irányába oldotta fel, s ezzel máris közvetlenebbé és érdekfeszítőbbé vált, mint a hagyományos katedrai retorika képviselőié. És ha tudjuk azt, hogy Várkonyi időnként olyasmiről is beszélt, amiről az ő idejében az orvostudományi kar kivételével még nem illett szólni, ... nem meglepő, ha az apácák többsége kezdett elmaradozni óráiról, és inkább  a kálvinista Imre Sándornak szintén színvonalas, de puritánabb szellemű óráit látogatta, mint azét a bencés professzorét, akinek a kinevezését épp az ő lelki üdvük érdekében erőszakolták rá az egyetemre. Másokra viszont a szenzáció erejével hatottak a »Várkonyi-órák« és a szemináriumok. Már csak azért is, mert ezek során sokkal behatóbban ismertette a tárgyalt kérdések irodalmát, mint a publikációiban, ahol elegendő lehetett, ha szűkszavúan szólt róla. Így azután nemcsak a pedagógiai lélektan új irányzatait (Claparède, Ferrière, Piaget etc.) méltatta, a modern pszichológia szinte valamennyi jelentős képviselőjével megismerkedhettünk nála, többek között Pavlovval, Junggal, Adlerrel, hogy csak azoknak a nevét említsem, akikről akkoriban nemcsak hazánkban, más országokban sem sokat beszéltek egyetemi katedrákról. Aligha túlzok tehát, amikor azt állítom, hogy azt a korszerű lélektani műveltséget, amelynek így vagy úgy későbbi pályánkon is nagy hasznát vettük, nálunk akkoriban csak a szegedi egyetemen lehetett megszerezni.” 

	Szeged fontos állomás volt Várkonyi életében, a harmincas évek második felétől 1940 októberéig (az egyetem Kolozsvárra való költözéséig) jelentős művek egész sorozatát alkotta itt. Ekkor született meg cikksorozata, amelyet Nevelés és gyakorlati lélektan címmel publikált a „Cselekvés Iskolája” című szegedi pedagógiai folyóiratban. 1937-ben jelent meg első nagyobb lélegzetű pszichológiai tárgyú munkája, a Bevezetés a neveléslélektanba. Hamarosan par excellence pedagógiai témájú művek is napvilágot láttak: a Neveléstan (1938), A nevelés néhány alapelve (1939), majd A gyermek lélektana (1938-1940) című könyvének két kötete. A termékeny szegedi időszak alatt Várkonyi közel száz publikációt tett közzé. Neve gyakran szerepel a „Gyermek” és a „Magyar Pszichológiai Szemle” című folyóiratok hasábjain, ez utóbbinak hat éven át főszerkesztője is volt. 
	Várkonyi kutatói érdeklődésének középpontjában a nevelést megalapozó pszichológiai kérdések álltak. Kritikusan fogadta a korabeli lélektani irányzatokban is megfigyelhető kvantitatív szemléletmód terjedését. A bergsoniánus alapokon nyugvó „megértő” pszichológia attitűdje fedezhető fel már korai műveiben is (például: „A pszichológia alapvetése”, 1926), amikor középutat keres az empirikus pszichológia és a metafizikai alapokon nyugvó tradicionális lélektan között. Új gondolat nála a leíró, magyarázó lélektani felfogás meghaladása. Olyan értelmező, „értékelő” pszichológia kidolgozására törekedett, amely alkalmas lehet a pedagógiai elvek és a nevelői gyakorlat megalapozására. Fejlődéslélektan műveiben a személyiség egészének fejlődésével foglalkozik. Ez a fajta egészlegesség-igény, mai kifejezéssel élve „holisztikus” szemléletmód érhető tetten cselekvéslélektani tárgyú írásaiban is, amelyekben a cselekvés rendszeralkotó komponens jellegét, egységes mivoltát hangsúlyozza a pszichikum funkcionális széttagoltságát hirdető, képességlélektani alapokon nyugvó irányzatokkal szemben. „Minden cselekvés egység” – pszichés szükségleteknek, feszültségnek, kielégülésnek, mozgásoknak szétbonthatatlan egysége” – írja egyik tanulmányában.
	Elismert professzorként sikeresen vezette a Pedagógiai Lélektani Intézet sokoldalú kutatómunkáját. A Rockefeller Alapítvány által támogatott pszichológiai laboratóriumban számos tehetséges tanítványa vált egy életre a kísérleti pedagógia és a neveléslélektan elkötelezettjévé (közöttük: Baranyai Erzsébet, Dolch Erzsébet, Deák Gábor). Várkonyi a pszichológia tudományos és gyakorlati jelentőségének ékes bizonyítékát látta ebben a laboratóriumban, büszke volt az ott folyó empirikus és kísérleti kutatómunkára, amelyről részletesen beszámolt az egyetem egyik kiadványában. Az eredmények regisztrálása mellett elégedetlenül állapítja meg, hogy: „hazánkban a lélektan művelése és hivatalos értékelése messze elmarad más nemzetek törekvései és intézményei mögött. Elég rámutatni arra a tényre ezzel kapcsolatban, hogy a lélektannak, vagy a kísérleti lélektannak nincsen egyetlen olyan egyetemi tanszéke a hazai négy egyetemnek egyetlen olyan korán sem, hol a jövendő tanítók, tanárok s nevelők nevelődnek.” 
	Várkonyi hatása tudományos iskolatemető egyéniségként is rendkívülinek mondható. Munkásságának köszönhetően a Pedagógiai Lélektani Intézet hamarosan országos elismertségre tett szert. A tudósképzésnek ebben a műhelyében Várkonyi doktori értekezések egész sorának volt témavezetője. 

E tematikus sokszínűség illusztrálására közzé tesszük a szegedi évek alatt általa gondozott doktori munkák jegyzékét:
Reitzer Béla: A proletárnevelés kérdéséhez, 1933.
Tomori Viola: A parasztság szemléletének alakulása, 1935.
Berend Klára: Az ifjúság irodalmi érdeklődése.
Dolch Erzsébet: Az „Új Nevelés” elméleti és gyakorlati megvalósulásai, 1938.
Zentai Károly: A nemek együttes nevelésének kérdése. 1936,
Békési Gizella: A gyermek erkölcsi fejlődése és az erkölcsiség kísérleti vizsgálata, 1936.
Bárány Irén: A gyermek lényeg ismeretének fejlődése, 1937.
Buzás László: A munkaiskola lényege, 1937.
Bassola Zoltán: Decroly pedagógiai rendszere. 1937.
Sáray Julianna: A gyermekrajzok lélektani vizsgálata, 1937.
Dér Miklós: Schneller István pályája és pedagógiai munkássága, 1937.
Márkus Arthur: A matematikai képesség lélektana, 1937.
Pettendi Gizella: Kifáradás, fáradtság, túlterhelés, 1937.
Szántó Károly: A szokás lélektana és pedagógiája, 1938.
Szegedi Janka: Típustan és nevelés, 1938.

	Ebben az időszakban lett az egyetem magántanára Boda István (1932), akit az „Értelmiség lélektana” tárgykörben habilitáltak egyetemi magántanárrá. Publikációiban elsősorban a személyiség szerkezetével, az értelmi képességek és a jellem fejlesztésével, később a nemzetkarakterológiával foglalkozott.  
	Ugyancsak az egyetem magántanára volt Baranyai Erzsébet (1894-1976). Imre Sándor irányítása alatt 1932-ben doktorált az egyetemen: disszertációjában az első magyar reformpedagógus, Nagy László pedagógiájával foglalkozott. 1938-ban habilitált a neveléslélektan tárgyköréből. 1942-ben a korabeli egyik legismertebb reformiskola, a Domokos Lászlóné által vezetett budapesti Új Iskola mellett működő neveléslélektani kutatóintézet vezetője lett, és az iskola működésével kapcsolatos empirikus lélektani vizsgálatokat végzett a tanulók körében. Neveléslélektani, gondolkodáslélektani (ezen belül is a logikai struktúrák fejlesztésével foglalkozó) publikációkat tett közzé.

Az újszegedi Kerti Iskola

	Nem tekinthető véletlennek, hogy Várkonyi figyelemmel kísérte a korabeli gyermekközpontú pedagógiai irányzatok, iskolák működését. A neveléslélektani kutatások eredményei a gyakorlatba átültetni szándékozó tudós-tanárként könnyen azonosulni tudott az „Új Nevelés” mozgalmának célkitűzéseivel. Tagja – egy ideig társelnöke – volt a Magyar Gyermektanulmányi Társaságnak. 
	 Ilyen irányú érdeklődését jelzi, hogy 1936-ban pedig az angliai Cheltenhambe utazott a Pedagógusok Világkongresszusára, amely az „Új Nevelés Ligája” által szervezett egyik legjelentősebb nemzetközi reformpedagógiai tanácskozás volt abban az időben. Tapasztalatait a „Jövő Útjain” című folyóiratban tette közzé. 
	A reformpedagógiával való kapcsolata nem korlátozódott elméleti síkra: a teória és a praxis szervesen épült egymásra munkásságában. Jó példa erre az a tény, hogy az egyetemen szívesen tartott előadásokat az „új nevelés” kérdéseiről, jeles személyiségeiről, iskolatípusairól. Az elméletet követte a gyakorlat: az 1936-37-es tanév elején, dékáni működése első évében – saját költségén – koedukált kísérleti elemi iskolát nyitott az újszegedi Tárogató utca 12. szám alatti ötszobás házban. A cél nyilvánvaló: az új neveléslélektani kutatások eredményei alapján kialakított oktatás-módszertani alapelveket a gyakorlat próbájának akarta alávetni. Az iskola igazgatójának, vezető tanítójának egyik közvetlen munkatársát, Dolch Erzsébetet (1906-2002) választotta, akinek személyiségében a jól képzett pedagógiai kutató tulajdonságai ötvöződtek a gyerekek felé szeretettel forduló tanítónő ideális jellemvonásaival. A fiatal gyakornok pedagógiai szakírói kvalitásait  jól példázza 1938-ban nyomtatásban is megjelent doktori értekezése – „Az Új Nevelés elméleti és gyakorlati megvalósulásai” –, amelyben az addigi reformpedagógia irányzatok egyik legjobb hazai áttekintését nyújtja. 
	Tanítói habitusát megalapozta végzettsége: az egyetem előtt tanítónői és polgári iskolai tanári diplomát szerzett. Gyakorlati pedagógiai képességeit pedig – egyebek közt – sejteti az alábbi levél, amelyet egyik kis tanítványa küldött neki közösen eltöltött két esztendejük után.

1. ábra: Levél a tanító nénihez

	Dolch Erzsébet eseményekben gazdag életútja jól példázza a huszadik századi értelmiségi nők szakmai érvényesülésének nehézségeit és sikereit. Hatgyermekes polgári családban született Kassán 1906. január 17-én, de elemi iskoláit már Temesvárott végezte. Az első világháború eseményei szüleivel Szegedre sodorták, ahol előbb a Római Katolikus Tanítónőképző Intézetben szerzett oklevelet, majd az – időközben Budapestről Szegedre telepített – Polgári Iskolai Tanárképző Főiskola magyar-német szakját végezte el kitűnő eredménnyel (1932). 
	A főiskola első szegedi évfolyamának legtehetségesebb hallgatói közé tartozott, aki gyakran szerepelt ünnepi alkalmakkor beszédekkel, előadásokkal.) A főiskola és az egyetem korabeli kooperációs gyakorlatának megfelelően ezzel egyidejűleg a Ferenc József Tudományegyetemnek is rendkívüli hallgatója lett, itt a magyar szakhoz kötődő előadásokat hallgatott. 

2. ábra: A Polgári Iskolai Tanárképző Főiskola hallgatója

3. ábra: Egyetemi leckekönyvének két oldala

	A polgári iskolai tanári oklevél megszerzése után még további tanulmányok következtek európai nagyvárosokban, többek között Grazban és Bécsben. Az egyetemre 1933-ban került díjtalan gyakornoknak Várkonyi Hildebrand Dezső pedagógiai-lélektani intézetébe. Feladatai közé tartozott experimentális lélektani vizsgálatok végzése, személyiségtesztek készítése. (Az egyetem és a város kapcsolatára jellemző érdekes korabeli gyakorlat: Dolch Erzsébet minden csütörtökön egy munkatársával Szeged érdeklődő közönsége számára is készített személyiség-, illetve pályaalkalmassági tesztet, ún. „pszichogram”-ot.)
	A fiatal tanárnő 1935 novemberében egy hónapot hospitált Domokos Lászlóné Löllbach Emma híres intézetében, a budapesti Új Iskolában. Feljegyzései arról tanúskodnak, hogy meggyőződött az itt alkalmazott módszerek hatékonyságáról, eredményességéről. Különösen nagy hatást tett rá a globális (szóképes) olvasástanítás, amelyet – szakítva a korabeli fonomimika metódusával – ő is átvett a Kerti Iskolában. Eredményei igazolták: tanítványai rendkívül rövid idő alatt tanultak meg jól olvasni.  
	A Kerti Iskolát 1936-1938 között vezette, ezt követően Gyomán (1938-1940), majd Szegeden (1940-1941) tanított polgári iskolában. 1939 áprilisában pedagógia-filozófia szakos tanítóképző intézeti tanári oklevelet kapott a szegedi egyetemen. (A leendő tanítóképző intézeti tanároknak ezt a kétesztendős egyetemi szintű képzését nevezték Apponyi Kollégiumnak.) E képesítés birtokában először a nagyváradi (1941-1944), majd a debreceni tanítónőképző intézetbe került (1945-1948). Nevét időközben Dombrádi Erzsébetre változtatta. Pedagóguspályájának utolsó állomása a kiskunfélegyházi tanítóképző intézet (később gimnázium és gépészeti szakközépiskola), ahol kerek húsz esztendőn keresztül (1948-1969) dolgozott. Dombrádi (Dolch) Erzsébet 2002. január 17-én egykori kiskunfélegyházi tanítványai körében még megünnepelte kilencvenhatodik születésnapját. Alig egy hónappal később, 2002. február 12-én fejeződött be hosszú, tevékeny élete.
	 
	A „Kerti Iskola” fennállásának rövid, de termékeny időszaka alatt tehát Várkonyi professzornak lehetősége nyílt arra, hogy saját pedagógiai-lélektani kutatásainak bizonyos eredményeit ötvözze a reformpedagógia egyes elemeivel, és a születő új eljárásokat – Dolch Erzsébet közreműködése révén – a gyakorlatban is kipróbálja. Az iskola nevelési gyakorlata, az alkalmazott módszerek több ponton kapcsolódtak az 1915-ben Budapesten alapított „Családi Iskola” pedagógiájához, amelynek megteremtője, Nemes Aurélné Müller Márta (1883-1964) a híres belga orvos-reformpedagógus, Ovide Decroly (1871-1932) globalizációs módszerét vette alapul saját rendszere kidolgozásához.
	A Nemesné-féle Családi Iskolához hasonlóan Újszegeden is érvényesült a tanár-diák kapcsolat barátságos, családias jellege, gyerekközpontú eljárásokat alkalmaztak, gyakran éltek a cselekedtetés tipikusan reformpedagógiai ihletettségű módszerével. Az iskolát olyan barátságos otthonná kívánták alakítani, ahova ezek a 6–10 éves korú gyermekek örömmel jönnek tanulni. Az intézet belső rendje és közvetlen környezete – a Tisza part, a természet közelsége, a szülői házra emlékeztető belső berendezés – mind ezt a célt szolgálták. 
	A Kerti Iskolában intenzíven foglalkoztak a gyerekek intellektuális, fizikai-testi és erkölcsi nevelésével. Az értelmi nevelés terén a kisgyermekek érdeklődésére alapoztak, de arra is ügyeltek, hogy elvégezzék az állami tanterven előírt tananyagot. Központi kérdés volt a gyermekek aktivizálása és önállóságra nevelése. Gyakran oldattak meg velük érdekes, izgalmas problémákat, miközben igyekeztek kialakítani bennük az együttműködés igényét. A gyerekek szívesen fogadták a gondolkodtató-cselekedtető feladatokat.
	Az idegen nyelv oktatását korán elkezdték, már az első esztendőtől kezdve tanultak németül. Fontosnak tartották, hogy a cselekedtetés során a gyermekek egyéni adottságaihoz, képességeihez is alkalmazkodjanak. Az iskolaérettséget az akkoriban legkorszerűbbnek számító tesztek (köztük Herbert Winkler, lipcsei professzor tesztsorozata) segítségével állapították meg, és később is hasonló módon követték nyomon egyéni fejlődésüket. 

	Az újszegedi iskolában Dolch Erzsébet tehát Ovide Decroly egészleges megközelítésmódot alkalmazó ún. globalizáló, szóképes olvasástanítási módszerét alkalmazta, amelyet Domokos Lászlóné Löllbach Emma budai Új Iskolájában személyesen is tanulmányozott. A tanteremben kartontáblák (szóképek) szolgáltak szemléltetési eszközül, a gyakorlás pedig cselekedtetéssel (motorikus alapon történő rögzítéssel) történt. A gyermekek már novemberben tudtak olvasni és februárra befejezték az olvasókönyvet. Az írásban – figyelembe véve az életkori sajátosságokat – nem a sokkal bonyolultabb mozgáskoordinációt megkövetelő hegyes tollal, hanem egy „gömbvégű, finom kikészítésű” írószerszámmal tanulták a zsinórírást az elsősök. A gyakorlás itt is játékos formában, nem egyszer verseny formájában, a mennyiséget lassan, fokozatosan emelve történt. A hibátlanul dolgozók jutalma az volt, hogy „átnézők” lehettek, azaz ellenőrizhették a többiek munkáját. A fogalmazás-tanítást csak áprilisban kezdték el – mindössze 3-4 sort –, mindig tanulói élményhez vagy természeti megfigyelésekhez kapcsolva, itt is alkalmazva a belső szükségletekből fakadó aktivitás jól bevált elvét. A helyes magyar beszéd és a szókincs fejlesztésére, valamint a helybéli gyermekek erős tájszólásának leküzdésére a mesemondás és kisebb színielőadások módszerét használták. 6-7 évesekről lévén szó, a gyermekek szubjektív, beleélő fantáziájának kiaknázásával saját mesék is születtek. A meseszövés néhányszor kollektív alapon történt, például egy tanuló felvetett egy gondolatot, a másik továbbszőtte, stb. A helyesírás tanításának előkészületeképpen a gyermekeket a helyes kiejtésre és írásbeli mondandójuk hangos megfogalmazására szoktatták. A nyelvtan tanulására első osztályban még nem került sor. A számolás oktatása és gyakoroltatása szintén játékos formában, a szemléltetés és a cselekedtetés módszerét alkalmazva történt. Gesztenyékkel, dominókkal dolgoztak a gyerekek, kezdetben több ösztönös megnyilvánulást megengedve, majd egyre tudatosabban rögzítésre használva a mennyiségtani játékokat.

	A testi nevelésre az újszegedi ház kertje alkalmas terepnek bizonyult. Itt növényeket is termesztettek, a kertészkedés alatt szerzett tapasztalatokat később beszélgetve dolgozták fel. Dolch Erzsébet ügyelt arra, hogy a gyerek szert tegyenek az együttműködés, a munkamegosztáson alapuló kooperáció képességére, hiszen ez a társadalmi együttélésben nélkülözhetetlen. A közös munka során kialakult a „mi-tudat”, az egymással való szolidaritás érzése. Mindezek mellett különös gonddal végezte a gyerekek vallás-erkölcsi és hazafias-szociális nevelését is. Ennek köszönhetően sikerült elérnie, hogy a tanítványai hamarosan már nem a külső kényszer nyomására cselekedtek helyesen, hanem a fokozatosan kialakuló „belső fegyelem” hatására. 

4. ábra: Kis tanítványai egy csoportjával (1936-37)

5. ábra: Kertészkedés közben

	Az iskolai nevelés magasztos céljait sikerült a hétköznapi pedagógia gyakorlatába átültetni: „A vallásos, erkölcsös, hazafias és szociális nevelést az egész iskolai élet lelkiismeretes átélésével igyekeztünk elmélyíteni. … E négyféle nevelési célt – harmonikus és ideális embertípus – egységes nevezője alá hozva, sikerült iskolánk családias hangulatát kialakítanunk, ahol a tanító, mint a gyermekek jó barátja szerepel, akinek kedves közvetlenséggel meséli el a növendék minden új élményét, minden benyomását, spontán módon tárja fel kis lelkét, ha bántódás vagy baj érte; ahol a társak jó testvérek, ahol egymás születés- és névnapját közösen ünnepeljük meg, külön-külön meglepetésekkel készülve rá; hol az egymáson való segítés nem erény, hanem természetes kötelesség.”

	A gyermekek felvételénél nem alkalmaztak szelekciót, tanítványaik különböző társadalmi osztályokból származtak. Voltak közöttük orvosok, köztisztviselők gyermekei, de akadt közöttük olyan is, akinek a szülei egyszerű gyári munkások voltak. Az iskola életét érintő kérdésekben a szülők véleményét is meghallgatták.  
	A tiszavirág-életű Kerti Iskola fennállásának néhány éve fontos periódus a reformpedagógiai elvek realizálására vállalkozó magyar intézmények történetében. Igazi pedagógiai-pszichológiai műhely volt ez a kis újszegedi iskola. Figyelemre méltó egyedülálló mivolta is a magyar felsőoktatás történetében: azt megelőzően sem de azóta sem hoztak létre hasonló – egyetemi tanszékhez ilyen szoros szálakkal kapcsolódó – kísérleti elemi iskolát.

 

A „Cselekvő Iskola”

	Klebelsberg Kunó kultuszminiszter – aki következetes decentralizációs felsőoktatás-politikát képviselt – 1928 őszén újjászervezte és Szegedre telepítette a Paedagogium és az Erzsébet nőiskola főiskolai tagozatát ahol így létrejött a polgári iskolai tanárképző főiskola. Ezzel együtt megszüntette a felekezetek polgári iskolai tanárképző intézeteit (az angolkisasszonyok képzője kivételével). Országos beiskolázási vonzáskörrel rendelkező főiskola nyitotta meg kapuit Szegeden, amely a társadalmi mobilitás egyfajta lehetőségét kínálta fel a továbbtanulók számára. Kispolgári rétegekből származó nők és férfiak tudtak így a „magasabb körökbe” bekerülni. A főiskolán oktatott szaktárgyak egyikét a szegedi egyetemen is fel kellett venniük a hallgatóknak, akik így – többnyire középiskolai érettségi nélkül – egyetemi képzésben részesültek. A szegedi főiskola így egyfajta híd szerepét töltötte be az elemi és az egyetemi szintű oktatás között. Az egyetem mindazonáltal nem járult hozzá a főiskolások pedagógiai-módszertani képzéséhez – erre nem is volt szükség – , ennek a színtere a főiskola pedagógia tanszéke és a gyakorló polgári iskola volt. A tanárképzővel együtt ugyanis Budapestről Szegedre költözött a nagy múltú „minta polgári” is.   
	 Az egyetem és a főiskola közötti tartalmas kooperáció nemcsak a főiskolás tanárjelölt hallgatók tömeges egyetemi „áthallgatásában” nyilvánult meg. Az együttműködés formai keretein kívül baráti szálak is szövődtek a két intézmény tanárai között. Ilyen közvetlen emberi kapcsolat alakult ki Várkonyi Dezső és tanárképző főiskola gyakorló polgári iskolája igazgatója, Kratofil Dezső között. Várkonyi figyelemmel kísérte és támogatta a gyakorlóiskola munkáját, amelyet a korabeli pedagógiai közbeszéd csak Cselekvő Iskola néven emlegetett. Szívesen publikált az intézmény lapjában, a Cselekvés Iskolájában, amely 1933-1944 között jelent meg. 
	A tanárképző főiskola gyakorló polgári iskolája, – akárcsak a gyakorlóiskolák általában – több funkciót töltött be egyidejűleg. Polgári iskola volt, ahol a szakvezető tanárok vezetésével tanárjelöltek képzése folyt: hospitálások, bemutató órák, tanárjelölt-órák, módszertani megbeszélések követték egymást. Ez utóbbiak keretei között az órákon felmerülő metodikai problémákat tárgyalták meg a vezetőtanárok és a tanárjelöltek. A tanárok mindemellett a reformpedagógia új törekvéseit (tanulói aktivitás, öntevékenység és csoportmunka, élményszerűség) ültették át a gyakorlatba úgy, hogy közben nem tévesztették szem elől az adott iskolatípus („modelliskola”) sajátos célkitűzéseit és az adott korszak pedagógiai realitásait sem. Így az itt hospitáló és tanítási gyakorlatot folytató tanárjelölt hallgatók nemcsak a reformpedagógia elméletével ismerkedhettek meg alaposan, hanem közvetlen élményeket szerezhettek a reformpedagógia szellemében folyó iskolai oktatás mindennapi gyakorlatáról is.	
	A gyakorlóiskola tanárai tehát kiemelkedően fontos innovációs és képző-továbbképző munkát végeztek egyidejűleg. Tekintettel arra, hogy a Szegedre telepített polgári iskolai tanárképző főiskola hallgatósága az egész ország területéről verbuválódott, az új pedagógiai eszmék és az ezek nyomán formálódó pedagógiai praxis „kisugárzásának” hatósugara az egész akkori Magyarország területére kiterjedt. (Sőt, a bécsi döntések nyomán visszacsatolt területekre különösen sok frissen diplomát szerzett tanárt küldtek.) Ugyanakkor e szakvezető tanárok metodikai újításaik eredményeit a „Cselekvés Iskolája” című lap hasábjai mellett az iskola által kiadott módszertani szakkönyv-sorozatban is közzétehették, amely a „Gyakorló Polgári Iskola Könyvtára” címen jelent meg. Ilyen módon tevékenységük hatósugara tovább bővült: az országos beiskolázású polgári iskolai tanárképző főiskola hallgatói mellet a már pályán lévő pedagógusok módszertani kultúrájának fejlesztéséhez is hozzájárultak. 
	A gyakorló polgári iskolának tehát az átlagos iskolai körülményekre, a „hétköznapi pedagógiára” kellett felkészíteni a leendő pedagógusokat, akiknek túlnyomó többsége szerény anyagi feltételek között működő állami polgári iskolában helyezkedhetett el. Ezekben az iskolákban eleve mélyen gyökerezett a tradicionális pedagógiai-módszertani megoldások előnyben részesítése az eszköz- és munkaigényes, a pedagógus részéről egyéni többletmunkát és vállalkozó kedvet, az iskola vezetés részéről pedig többnyire fokozott költségráfordítást igénylő reformpedagógiai eljárásokkal szemben. A gyakorlóiskola vezetése ezért óvakodott a szélsőséges, „túldimenzionált” pedagógiai reformgondolatok gyakorlati alkalmazásától, az olyan reformeszméktől, amelyek gyakorlati megvalósításához a két háború közötti Magyarország iskolarendszerében elsősorban a magánkézben levő, viszonylag csekély számú reformiskola nyújthatott megfelelő terepet.
	Kratofil Dezső (1884-1976) igazgató tantestületével együtt mindazonáltal sikeres kísérleteket tett arra, hogy a tradicionális pedagógia keretei között is teret biztosítson az új pedagógia bizonyos elemeinek. A tanulók munkáját az egyéni, individuális sajátosságok figyelembe vételével szervezték meg, a tanulás közben – a frontális osztálymunka mellett – helyet adtak az öntevékenységnek, a spontaneitástól sem mentes egyéni munkának, miközben – a tantárgyak lehetőségeihez mérten – igyekeztek az alkotó munka ízét is megszerettetni velük. A gyakorlóiskola így voltaképpen olyan szellemi műhellyé vált, ahol a tanárok a hagyományos herbarti-zilleri formális fokozatok szerint való tanítás elveit ötvözték a kreativitást ösztönző reformpedagógiai ideákkal. A tanulói öntevékenységen és a csoportmunkán alapuló munkáltató módszer (a „kutatómódszer”) mellett nem mondtak le a közlésen alapuló demonstratív és a kérdve kifejtő („heurisztikus”) metódus alkalmazásáról sem. 
	E gyakorlati-pedagógiai tevékenység elméleti megalapozásához jelentős mértékben hozzájárult Mester János (1879-1954), aki a polgári iskolai tanárképző főiskola pedagógia és a filozófia professzora volt 1928-1930 között. Munkásságában a tradicionális herbartiánus pedagógiát reformideákkal ötvöző pedagógiát készítette elő a hétköznapi pedagógia gyakorlat számára. Az ő útmutatásai alapján a Cselekvő Iskolában a tanár a problémaközpontú tanítást a formális fokozatok keretei között valósította meg. A pedagógus munkájának meghatározott fázisai voltak: 1. beszámoló a felvetett problémáról, 2. a probléma megfejtése, 3. a megoldás eredményeinek bírálata, 4. a következő óra anyagának kitűzése. A tanárok ragaszkodtak a rendszeres munkához, a logikus órafelépítéshez (számonkérés, ráhangolás, célkitűzés, tárgyalás, összefoglalás). 
	A Cselekvő Iskola jelentősége abban rejlett, hogy innovatív pedagógusai szerencsés kézzel ötvözték a hagyományos pedagógia jól bevált eljárásait a reformpedagógia „mérsékeltebb” – romantikus hevületű szélsőségeket nélkülöző –  újításaival. 
	A gyakorló iskola ebben a szellemben működött egészen 1945-ig, amikor létalapja az új iskolatípus, nyolcosztályos általános iskola megszületésével együtt megingott, majd 1947-ben – a kifutó polgári iskolai osztályokkal – a gyakorló gyökeresen átalakult; új elnevezése „Állami Pedagógiai Főiskola Gyakorló Iskolája” lett. Ez azonban már egy homlokegyenesen más pedagógiai elveket hirdető korszak első lépései közé tartozott. 
	A reformpedagógiai elveken alapuló gyakorlatközeli, pragmatikus pedagógia terjesztésének, országos hatósugarú „kisugárzásának” időszaka ezzel jó időre lezárult a magyar felsőoktatás történetében.