I. 1. 
A „tábla háza”

A mezopotámiai alapfokú írnokképző, a „tábla háza” mindennapi életébe pillanthatunk be az Édubba-irodalom verseinek, szentenciaszerű bölcs mondásainak segítségével, amelyek Kr. e. 1700 körül keletkeztek:

Talány a tábla házáról

Van egy ház: szántóvető látja el, mint az istent;
van egy ház: gyékénytető fedi, mint a rézüst házát;
van egy ház: döngölt földön áll, mint a lúd;
csukott szeműek lépnek be ide,
kinyílt szeműek lépnek ki innen.

Megoldása: ez a tábla háza.

A tábla házának fia

„A tábla házának fia: hová jársz réges-régóta?”
„A tábla házába járok.”
„A tábla házában mit csináltál?”

„Tábláról tanultam, leckémet faltam.
Mikor táblámmal végeztem: leírtam s befejeztem,
elém tették a gyakorlat tábláját,
délután elém tették a lecke agyagját.
Mikor a tábla háza bezárt, hazamentem;
beléptem a házba – ott ül apám,
apámnak felmondom a feladott szakaszt,
s táblámról tanulok: apám elégedett.
Odaállok apám elé:
»Szomjas vagyok – vizet adj innom,
éhes vagyok – kenyeret adj ennem.
Mossátok meg a testem, vessétek meg az ágyam:
	gyorsan az ágyba!
Reggel jókor keltsetek,
Nehogy elkéssem: megverne mesterem!«

Reggel jókor kelek,
ránézek anyámra, mondom neki:
»Add ide szám falatját, hadd indulok a tábla házába!«
Anyám a kemencéből két cipót adott:
	szeme előtt oltottam éhemet;
anyám a kemencéből két cipót adott:
	a tábla házába mentem.

A tábla házában a felvigyázó rám szólt: »Miért késtél el? «
	Megijedtem, hevesen vert a szívem,
mesterem szeme elé kerülve földig hajoltam.
A tábla házának atyja kikérdezte a táblám,
elégedetlen volt vele, és megütött.
Majd a leckével buzgólkodtam, a leckével kínlódtam.
Mikor a mester a tábla házának rendjét ellenőrizte,
a nádpálca embere rám szólt: »Az utcán körül kell nézni:
	ruhád nem szabad elszaggatni!« – és megütött.
A tábla házának atyja teleírt táblát tett elém,
a tanterem embere ránk szólt: »Írjátok!«
Táblámat kézbe vettem,
táblámat írtam,
de volt, amit nem értettem rajta, amit kiolvasni se tudtam.
Ekkor a felügyelő rám szólt:
	»Engedélyem nélkül miért beszélgettél?«
	– és megütött;
a felügyelő rám szólt: »Engedélyem nélkül miért hajolgattál?«
	– és megütött;
a szabályzat embere rám szólt:
	»Engedélyem nélkül miért álltál fel?«
	– és megütött;
a kapu embere rám szólt:
	»Engedélyem nélkül miért mentél ki?«
	– és megütött;
a bot embere rám szólt:
	»Engedélyem nélkül miért nyújtogattad kezed?«
	– és megütött;
a sumer nyelv embere rám szólt:
	»Hibásan mondod a sumert!«
	– és megütött;
mesterem rám szólt: »Kezedet nem jól tartod!«
	– és megütött.

Az írnoksorsot megútáltam, az írnoksorsot meggyűlöltem.

(Apám!) A mesterem nem [osztja meg] velem tudását,
erős karja [elzár] engem az írnoki tudástól,
a tudás határától, hogy kis-írnok maradjak:
nem [engedi], hogy a tábla házában felsős testvér legyek.

Add meg hát a díját, hogy ezzel út nyíljék előttem,
hogy a kikérdezés, leckéztetés elmaradjon;
mikor a tábla házának tudását számbaveszi,
a tábla házának fiai között vegyen számba engem is.”

Amit a tábla házának fia mondott, apja a szót meghallgatta.
A mestert elhívták a tábla házából.
Mikor a házba lépett, leültették támlás székre,
a tábla házának fia szolgálta ki; majd eléje állt,
s amit az írnoki tudásból megtanult,
apjának előadta.

Apja szívét boldogság tölti el,
s a tábla házának atyjához boldog hangon így mondja a szót:
„Az én emberkém markát tárja: hullajts belé bölcsességet!
Tanítsd az írnoki tudásra, a mesterség minden fogására,
a számolás, összeadás-kivonás műveletét tárd fel szeme előtt,
s az osztás homályos tudományát világítsd meg neki!”

„Finom sört töltsetek neki: asztalt terítsetek!
Hátára, hasára jó olajat kenjetek!
S én hadd adok új ruhát reá, hadd adom meg a díját,
	karjára hadd húzok ékes karkötőt!”

Finom sört töltenek neki: asztalt terítenek,
hátára, hasára jó olajat kennek,
s ő új ruhát ad reá, megadja díját is,
	karjára ékes karkötőt húz.

A mester szívét boldogság tölti el, nyelve így mondja a szót:
„Ez az emberke nem fordult el szavamtól, el sem veti:
megszerzi hát az írnoki tudást, elejétől véges-végig!

Kezembe oly sok mindent adtál, szinte zavarba hoztál;
Díjam nagyobb, mint fáradságom érdeme,
	megtisztel a kitüntetés!

Niszaba legyen Oltalmazód, az Oltalmazó úrnő!
Írjon szépen a metszett nádad,
leckéd agyagtábláján hiba ne maradjon!
Előzd meg testvéreid,
légy az első barátaid között, légy a legerősebb,
légy az élen a tábla házának fiai között,
legyen elégedett veled a királyi házból jövő látogató!
Emberke, ismered apádat – nos, őutána én következem,
hozzád intézett szavam a sorsod szabja meg.
Anyád, apád igaz keze ügyed támogatja.
Niszaba dolga épp olyan, mint az istened dolga:
	áldozatokkal kell hódolni neki;
a mester dolga épp olyan, mint az apád dolga:
	tisztelettel kell adózni neki.
Ha tiszteled a mestert, s felsős testvéreid,
akiktől tudásod kaptad,
viszonzásul az ifjú emberek majd téged is tisztelni fognak!”

A tábla házának követelményeiben kitűnt; tudós lett belőle,
s Niszaba, a tudomány földjének úrnője,
	dicsőséget rendelt neki.

Ó, Niszaba, tied a dicséret!

Egy írnok és hitvány fia

„A tábla házának fia: hová jársz réges-régóta?”
„Nem járok sehova.”
„Nem jársz sehova? Miért tétlenkedsz itt? Menj a tábla házába!
Állj a tábla házának atyja elé, mondd fel leckédet, szedd elő holmidat,
írd tábládat, hogy felsős testvéred új feladatot írhasson elő neked.
Ha leckéd elvégezted és a felügyelőnek felmondtad, siess vissza
hozzám! Az utcán ne ácsorogj! Felelj! Nos, érted, amit mondtam?”

„Értem, s el tudom mondani is.”
„Nos, akkor mondd el!”
„Mondom azonnal.”
„Rajta, kezdjed már el! Mondjad!”
„Azt mondtad, hogy menjek a tábla házába, álljak a tábla házának atyja elé, mondjam fel leckémet, szedjem elő holmimat, írjam táblámat, hogy felsős testvérem új feladatot írhasson elő nekem. Ha leckém elvégeztem, folytassam foglalatosságom, mondjam fel a leckét a felügyelőnek, majd siessek vissza hozzád. Íme, ezeket mondtad.”
„Nos, legyél érett: a nyílt téren ne ácsorogj, az utcán ne kódorogj! Ha az utcán jársz, ne bámészkodj összevissza! Légy illedelmes, féld felügyelődet; ha a felügyelőd tisztelettudónak ismer meg, ő is kedves lesz hozzád! Legyen benned büszkeség; társaddal egyenrangú vagy. 

[…]

Egy iskolafelügyelő és egy tanuló beszélgetése

	„A tábla házának fia: gyere ide hozzám, hadd mondjam el neked, amit nekem is elmondott mesterem!
	Én is voltam egykor alsós testvér, olyan, mint te; mellém is adtak felsős testvért. A mester meglett férfi munkáját rótta ki rám – ingadoztam, mint az ingó nádszál, de buzgón végeztem a munkát, mesterem szava iránt nem voltam közönyös, nem a magam feje után mentem: a felsős testvér elégedett volt teljesítményemmel; örült, mert alázatos voltam iránta, s úgy szóltam vele, hogy ez javamra szólt. Bármit rótt ki rám, elvégeztem, mindent helyesen csináltam, parancsait jámboran követtem.
	Kezem ő vezette az agyagon; ő oktatott, hogyan viselkedjem; szájam ő nyitotta fel, hogy szóljon; jó tanácsokat adott; szemem ő nyitotta rá a szabályokra, a tökéletes embert vezérlőkre. A tökély titka a szorgalom, bűn az időfecsérlés; ha a tanuló elkódorog, s leckéinek idejét elfecsérli: elmarad leckéiben, tudását a felsős testvér nem dicséri, korholó hangon beszél vele – hiszen ha dicsérné tudását, csodálkoznának mások.
	Ezért hát még napkelte előtt keresd fel őt, s maradj nála az éji hűvösig, el ne mulaszd annak örömét, hogy a felsős testvér mellett lehetsz. Ha közel jutottál a nagy fejekhez, tisztelni fogják a te szavadat is; nem fordul el tőled a rád irányuló tekintet, nyakadba az emberek tiszteletének, figyelmének koszorúját akasztják.
	Ha valaki a szenvedő szívet csillapítja, megszabadul bűneitől. Ha valaki tejet visz ajándékba, adományának megfelelő lesz fogadtatása; a tehetős ember rugdalózó gidát szorít melléhez. Légy te is szívélyes az emberekhez, a felügyelőhöz, a tehetőshöz: tedd szívüket elégedetté.”

A tudománnyal foglalkozó tanuló a felügyelőjének alázattal így adja vissza a szót:
	„…Hadd mondom el hát neked, mit jelent ez: tanulónak lenni. Te a házad fölé rendeltél engem, és sohasem érhettél hanyagságon. Szolgálóidnak, szolgáidnak, házad népének én jelöltem ki a munkát; gondom, volt rá, hogy rendben kapják meg élelmüket, ruházatukat, olajukat, s úgy dolgozzanak, ahogyan kell. Neked nem kellett szolgád mögött a mester házába menned: én birkaként jártam a nyomában, keserves kötelesség volt ez. Én mondtam el naponta az imákat, amelyeket megparancsoltál; juhaid, ökreid tetszéssel fogadták az istenek, örültek nekik. Ha kikötött istened hajója, feléd nyújtották ki áldó kezük. A föld mellének művelését rám róttad ki, s én dolgoztattam ott az embereket: e munkában nincsen pihenés, sem éjszaka, sem a déli forróságban. Földjeidet igaz kézzel gondoztam, s a szegények jót mondtak rólam. A szérűdet megtöltő termést az ökrökkel én hordtam be, terhüket hozzád vitettem!…”

Vizsga a tábla házában

Az írnok a fiát vizsgáztatja:
	„A mesterek gyülekezetében, a tábla házának udvarán – nos, fiam, ülj a lábamhoz. Kérdezni foglak, s te /nyisd ki a füled,/ válaszolj nekem. Kiskorod óta, egészen felnőttségedig, a tábla házában ültél, az írnokságot tanultad – de talán még a jeleket sem tudod.”
	„Mi az, amit nem tudok?”
	„Mit tudsz? Nos, kérdezni foglak; mondok valamit, s te felelj nekem.”
	„Kérdezz, s én megmondom neked; mondd, s én felelek neked.”
	„Úgysem tudsz felelni!”
	„Miért ne tudnék?”

	Tudod-e a közönséges írásmódot, a (jel)változatokat, a finom írást, a vésett jeleket?
	Tudod-e a sumer szavak akkád jelentéseit?
	Tudod-e a szertartás-papok, megtisztítás-papok, fölkent-papok nyelvét? […] Tudod-e […] megfelelően használni?

[…]

	Tudod-e az énekesek (minden) énekét? Az […] énekét, a sirató-pap énekét, az úr-éneket, a város-éneket, az igazság-éneket, az (énekek) részeit és felosztását, a felelő szólamot, az ismétlést, a záró szakaszt?
	Tudod-e az akkád nyelv változatait? Az arany- és ezüstműves nyelvét, a pecsételő-vésnök nyelvét? Megérted-e a beszédüket?
	Tudod-e a […], a marha-hajcsár, marhapásztor, hajós nyelvét? Megérted-e a beszédüket?
	Tudod-e a szorzást, a fordított értéket, az együtthatót, a könyvelést, az elszámolás-készítést, mindenféle átutalásokat? Tudsz-e kiutalást csinálni, földterületet kijelölni?
	Tudod-e a lant, citera, hárfa – s ahány hangszer csak van – felhúrozását és hangolását? Tudsz-e dallamot szerezni rajtuk?”

	„Mesterem szavára nem figyeltem, nem véstem a szívembe őket. Te nem mondtad nekem, nagy testvérem nem intett rá. Mi az, amit tudok? Mit mondhatok neked?”
	„Mit csináltál hát, minek ültél itt? Már elérted a felnőttséget, szinte idős korban vagy. Mint a vén ökör, most már nem lehet téged tanítani. Mint a túlérett gabona, elmúlt az alkalmas idő. S téged nem nyugtalanít az, ami veled van; társaid előtt nem röstelkedsz. Az okosat nem kérdezed, a tudóssal nem beszélgetsz.
	Talán túl nehéz volt neked [a feladat]?
	Meddig […]
	Meddig maradsz még süket?
	Meddig izgulsz még?
	Konok vagy, nem hallgatsz az emberre. De erős vagy, nem leszel gyenge!
	Ez vizsga. Ne félj! Ne nyugtalankodj! Torkodon ne legyen gombóc, szádban ne legyen nyál, füled ne forgasd az ajtó felé!
	Ülj le, s hajolj az írnoki tudomány fölé. Szíved ezzel törődjék éjjel és nappal.
	Az írnoki mesterség szép sors. Oltalmazó istene van: a tiszta szem. Erre van szüksége a palotának.”

Komoróczy Géza fordítása

Forrás: Komoróczy Géza: Fénylő ölednek édes örömében A sumer irodalom kistükre. Budapest, 1983. 333-337. 340-343. o. Lásd még e témához Komoróczy Géza a sumer irodalmi hagyomány című tanulmánykötetét. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1979.

I. 2.
Ptahhotep intelmeiből

A fennmaradt nevelési tárgyú egyiptomi szövegek gyakran tartalmaznak gyerekeknek, írnok tanulóknak szánt viselkedési szabályokat, szentenciákat. Ezek közül az egyik legfontosabb a tradíciók feltétlen tisztelete:

	A város elöljárója és nagyvezír Ptahhotep így szólt: „Királyom, uram! Beáll az öregkor és leszáll az aggság, az aggkori gyengeség eljön és a vénség jelenti az újat. [...] De parancsoltassék meg a szolgának, hogy csináljon öregsége számára botot. Hadd mondja el neki a meghallgatni való beszédet, az elődök tanácsait, melyeket az istenektől hallottak. Ó, tétessék számodra is hasonló, hogy elháríttassék a néptől a baj, és neked szolgáljon a Két Part.”
	Így szólt őfelsége, ez az isten: „Tanítsd hát őt az ősök szavaira, hogy példakép legyen a Nagyok gyermekei számára, hogy meghallgatás szálljon belé és minden szívbéli egyenesség. Mondd neki, hogy senki sem született bölcsnek.”  […]
	Ne légy gőgös tudásodra, ne légy elbizakodott amiatt, hogy tudós vagy, kérj tanácsot tudatlantól éppúgy, mint tudóstól, mert nem lehet elérni a művészet határát, és egy művész sincs varázserővel felruházva.

Fordította: Dobrovits Aladár

Forrás: Szilágyi János György – Trencsényi-Waldapfel Imre (szerk.): Világirodalmi antológia. I. kötet. Harmadik, bővített kiadás. Budapest, 1962. 35-36. o.

I. 3. 
Buddha útmutatásai

A szülőkkel és tanítókkal szemben Buddha örök érvényű elvárásokat fogalmazott meg:

	A szülőknek öt kötelességük van gyermekeik iránt: el kell kerüljenek minden gonoszságot, jó cselekedetekkel kell példát mutassanak, gondoskodniuk kell gyermekeik neveltetéséről, el kell rendezzék házasságukat, és a megfelelő időben örökül kell rájuk hagyniuk a családi vagyont. Amennyiben a szülők és a gyermekek követik ezeket a szabályokat, a család harmóniája nem fog megbomlani.
	A tanítványnak fel kell állnia, amikor a tanító belép, várnia kell rá, pontosan követnie útmutatásait, nem feledheti el számára az adományt, és tisztelettel kell figyelnie tanításaira.
	Ugyanakkor a tanítónak helyesen kell viselkednie a tanítvány előtt, és jó példát kell állítania számára, pontosan kell továbbítania a tanításokat, amelyeket tanítóitól kapott örökül; helyes módszereket kell alkalmaznia, és becsületre kell nevelnie tanítványát; minden lehetséges módon védenie kell a tanítványt a gonosz befolyásától. Amennyiben tanító és tanítvány tiszteletben tartják e szabályokat, zavartalan lesz együttműködésük.

Fordította: Jaloveczky László

Forrás: Buddha élete és tanítása. Budapest, 1989. 222. o.

I. 4. 
Lao-ce: Az Út és Erény könyve (Tao Te King)

A kínai nevelés jellegét jelentős mértékben befolyásolta a taoizmus vallási-filozófiai irányzata. A tao – az „út”, a világmindenségben rejlő őserőt, „őslelket” jelenti. A taoizmus atyja Lao-ce (Kr. e. 604-517) udvari levéltárnok volt, aki Tao-te-king (’Az út és erény könyve’) című művében fektette le a taoista filozófia alapjait. 

  
1

Az út, mely szóba-fogható,
nem az öröktől-való;
a szó, mely rája-mondható,
nem az örök szó.
Ha neve nincs: ég s föld alapja;
ha neve van: minden dolgok anyja.
  Ezért:
aki vágytalan,
a nagy titkot megfejtheti;
de ha vágya van,
csak a dolgokat szemlélheti.
E kettő mögött közös a forrás,
csupán nevük más.
Közösségük: csoda,
s egyik csodától a másik felé tárul
a nagy titok kapuja.

 2

Mikor a szépet megismerik,
felbukkan a rút is;
mikor a jót megismerik,
felbukkan a rossz is.
Lét és nemlét szüli egymást,
nehéz és könnyű megalkotja egymást,
hosszú és rövid alakítja egymást,
magas és mély kulcsolja egymást,
sok hang összeolvasztja egymást,
korábbi s későbbi követi egymást.
  Ezért a bölcs
sürgés nélkül működik,
szó nélkül tanít,
nézi az áramlást és hagyja, nem erőlködik,
alkot, de művét nem birtokolja,
cselekszik, de nem ragaszkodik,
beteljesült művét nem félti,
s mert magának nem őrzi,
el se veszíti.

3

Ha nem emelik fel az okosakat,
a nép közt rend és béke fakad;
ha nem kell többé a ritka, drága,
megszűnik a nép kirablása;
ha nem a vágy uralkodik,
a nép szíve megnyughatik.
  Ezért a bölcs
a szívet kiüríti,
a gyomrot teletölti,
a sóvárgást gyengíti,
a csontot erősíti,
hogy az emberek ne tudjanak, ne vágyjanak,
az okosak veszteg maradjanak.
A nem-sürgés ez
és rend és békesség lesz.

4

Az út üres,
de működését abba sose hagyja.
És mélységes,
mindennek ősatyja.
Élet tompítja,
görcseit oldja,
fényét fakítja,
elvegyül porba.
Megfoghatatlan
és mégis van.
Én nem tudom, ki a szülője,
de vénebb, mint a tünemények őse.

5

Az ég és föld nem emberi:
neki a dolgok, mint szalma-kutyák.
A bölcs ember sem emberi:
neki a lények, mint szalma-kutyák.
Az ég és föld közötti tér,
akár a fujtató,
üres és nem szakad be,
mozog és egyre több száll belőle:
kell rá szó, ezernyi;
jobb némán befelé figyelni.

6

Csodálatos asszonynak hívják:
ő a völgy örök szelleme.
A csodálatos asszony kapuja
ég s föld gyökere.
Végtelenül munkálkodik,
nem fárad el sose.

7

Örök az ég és örök a föld.
Azért örök az ég s a föld,
mert nem önmagukért élnek,
ezért nem fogy belőlük az élet.
  Éppígy a bölcs:
hátrahúzódik, ezért halad,
nem őrzi magát, ezért megmarad.
  Így van:
saját érdeke nem űzi sose,
ezért teljesül saját érdeke.

8

A legfőbb jó a vízhez hasonló:
mindennek hasznos, de nem harcos;
az alantasban is jelenlevő:
a víz az úthoz hasonló.
Az élet a földet kövesse,
a szív a benső melyet kövesse,
a barátság az emberit kövesse,
a beszéd a valót kövesse,
az uralom a rendet kövesse,
a szolgálat a lehetőt kövesse,
a tett a kellő időt kövesse.
Ha készséges, de nem erőszakos:
nem kél zúgolódás semerre.

9

Aki tölt színültig:
jobb, ha előbb abbahagyja.
Aki túl-élesre fen:
élét hamar kicsorbítja.
Arannyal, ékkővel teli kamra:
megőrizni senkise bírja.
Kincs, gőg, rang egyszerre:
mekkora szerencsétlenség!
Alkotni, adni, majd visszavonulni:
ez az égi bölcsesség.

10

Aki teste-lelke egységét megőrzi,
azt a kétség nem bontja meg.
Aki természetét szelíddé simítja,
egyszerű, mint az újszülött gyerek.
Aki látását megtisztítja,
elkerüli a tévedéseket.
A nép megnyerése, ország kormányzása
nem kíván tudós elméletet.
Ég s föld kapui nyílnak-csukódnak,
nyugalmasak és békességesek.
E tudásból kibontakozik
a sürgés-nélküli cselekedet.
Megszülni és felnevelni,
létrehozni és nem kívánni,
megalkotni és nem birtokolni,
hatalmaskodás nélkül vezetni:
ezt kell a legnagyobb jónak nevezni.

Weöres Sándor fordítása Tőkei Ferenc prózafordítása alapján

Forrás: URL: gopher://helka.iif.hu:7070/0/porta/szint/human/vallas/tao.hun

Wu-Wei  –  Lao-ce útmutatásai 

A taoista világfelfogás szerint az emberi élet célja a tao kozmikus rendjével való összhang megtalálása. Előfeltétele a társadalom rendjébe be nem avatkozó, szemlélődő módon visszahúzódó magatartás a „wu-wei”. Henri Borel könyvének itt következő részlete – amelyben Lao-ce egy fiatalemberrel beszélget – érzékletes módon teszi szemléletessé a tao lényegét: 

	A Tao valójában nem más, mint amit ti, napnyugatiak, Istennek hívtok. A Tao Egy; kezdet és vég. Átfog mindent és minden belé tér vissza. Lao-ce könyve elejére a Tao jelét írta. De amire valójában gondolt – a Legmagasabb, az Egy –, annak nincs neve, hanggal soha ki nem fejezhető, épp azért, mert ő az Egy. Éppen ilyen megközelíthetetlen az „Isten” kifejezés is. Wu – semmi – ez a Tao. Értesz engem?
	– …
	– Akkor halld tovább!
	Létezik egy feltétlen valóság, kezdet és vég nélkül, amelyet mi képtelenek vagyunk felfogni, ezért számunkra, mint a semmi jelenik meg. Ami számunkra felfogható, az feltételes valósággal rendelkezik, valójában jelenés. Ez csak egy hatása, következménye a feltétlen valóságnak. Ha ez egyszer valósággá válik számunkra, megtapasztaljuk, mint igazságot, észrevesszük, hogy minden ebből a valóságból indul ki, és ehhez tér vissza újra. Mert a dolgok, amelyeket valóságnak tekintünk, önmagukban nem valósak. Amit létezőnek nevezünk, ténylegesen nem létező, és éppen amit nemlétezőnek hívunk, valódi értelemben az a létező. Ezért élünk nagy sötétségben. Amit valóságosnak képzelünk, az a valótlan, és mégis a valóságosból, a teljességből származik. Ennek megfelelően a létező, ahogy a nem létező is Tao. Mégis, mindenekelőtt nem szabad elfeledned, hogy a Tao nem több, mint egy ember által kimondott szó, és hogy az idea lényegében kifejezhetetlen. Az összes dolog, mit az értelem méltányolhat, a szív minden óhaja valóság nélküli. A Taóból keletkezik az Ég és a Föld. Az Egy nemzette a Kettőt, a kettő Hármat, a három milliókat – és a milliók ismét az Egybe térnek vissza. Ha ebbe jól belegondolsz, fiatalember, és tudatosítod ezt, akkor átlépted a bölcsesség felé vezető út első kapuját. Akkor tudod, hogy mindennek eredete a Taóban leledzik: – fák, virágok, madarak, a tenger, a sivatag, a sziklák, fény és sötét, hőség, és hideg, nap és éj, nyár és tél – és a te saját életed is. Világok porladnak, óceánok párolognak el az örökkévalóságban. Az ember feltör a sötétből, belenevet a villódzó fénybe és eltűnik. Mégis mindebben a létforgatagban az Egy nyilatkozik meg. Tao van mindenben. A lelked, legbelsőbb lényegében Tao. Látod az előtted kitáruló világot, fiatalember?!
	Fenséges gesztussal mutatott a tenger felé. A hegyek biztosan, rendíthetetlenül álltak, élesen hasítva a fényes eget, mint erőteljes gondolatok, melyeket tudatos alkotóerők meresztettek kővé és faragtak ki, és csak a távolban szelídültek meg a fény és a levegő simogató, lágy remegésében. A szédítő magasságban egy fácska állt magában, finoman kiformált lombozattal a teljes fényárban. A lágy csönd lassan eresztette le az estét, és rózsás parázslás – álomszerűen, mégis teljes fényerővel – ölelte át a hegyeket, amelyek most még élesebben tűntek elő, mint egy békés örömöt sugárzó dallam. Mindebben érezhető volt valami szelíd felfelé-törekvés, csöndes elmerültség és tudatos, megélt jámborság. A tenger puhán nyomult előre halkan ingó siklással, nyugodtan, ellenállhatatlanul közeledve – a végtelen ősképe. Egy hajócska sárga vitorlája közelebb siklott. Milyen apró volt ebben a mérhetetlen tengerségben – milyen bátor és kedves! Minden tisztaságot sugárzott, bántó, hamis hangnak nyoma sem volt.
	Ekkor valami hatalmas öröm semmihez sem hasonlítható kényszerétől vezérelve megszólaltam:
	– Érzem most, Mester! Mindenhol megvan, amit keresek. Nincs értelme a messzeségbe kóborolni utána, mert az mindig egészen közel van. Ott van mindenütt, amit keresek, ami én magam vagyok, ami a lelkem. Olyan ismerős nekem, mint a saját énem. Minden világos! Mindenütt ott az Isten! Minden dologban Tao van.
	– Így van ez, fiam. Tartsd szem előtt: Tao van mindenben, amit látsz, de nem szabad azt hinned, hogy a Tao szemmel látható. A Tao nem ébreszt örömöt a szívedben, de könnyet sem fakaszt. Mert minden élményed és érzelemhullámod feltételhez kötött és igazából nem valóságos. Ma már nem kívánok erről többet beszélni. Még az első kapunál állsz, éppen csak a hajnalpírt ismered föl a kezdődő napból. Már az is sok, ha fel kell ismerned, hogy a Tao mindenben benne van. Ez természetesebbé és reményteljesebbé teszi az életed, mert hidd el nekem, úgy fekszel a Tao kertjében, mint gyermek anyja ölén. Ez az új felismerés komollyá és elgondolkodóvá tesz, mert mindenütt, akár a templomban a jó pap, szent lényként érzed majd magad. A helyzet fordulása, élet és halál nem ijesztenek többé, mert tudni fogod, hogy a Halál, éppúgy mint az élet, a Taóból folyik, és természetes, hogy a Tao, mely életed áthatja, halálod után is mindig körülvesz majd.
	– Nézz az eléd táruló tájra! A fák, a hegyek, a tenger mind bátyáid és nővéreid, ugyanúgy a levegő és a fény is. Nézd, amint a tenger hozzánk emelkedik! Olyan természetesen indul magából, oly teljességgel „csak mert ennek így kell lennie”.
	– Látod kedves nővéredet, a fácskát, ott azon a magaslaton, amint feléd hajladozik és levelei lágyan remegnek? Akkor most mondok neked valamit Wu-wei-ről, az ellenállás-nélküliségről, s a belső szándékok nélküli önmozgásról, miként ez a Taóból megszületett. Az emberek igazak lennének, ha nem tennének egyebet, csak hagynák életüket magától történni éppen úgy, ahogy a Tao bármely szerény szépségű virága nyílik. Minden emberben él a törekvés az áramlás felé, mely a Taóból származik, s őt ismét oda vezeti vissza. Azonban saját eszük és vágyaik elvakítják őket. Mulatozás, mohóság, gyűlölet, hírnév, birtoklási vágy – ezekkel vesződnek. Mozdulataik hevesek és féktelenek, életpályájuk: vad nekirugaszkodások sorozata, melyek újra meg újra zátonyra futnak. Mindenhez ragaszkodnak, ami nem valóságos. Túl sok dologra vágynak ahhoz, hogy még arra az Egyre is vágyhatnának. Bölcsek és jók kívánnak lenni, és ez a legrosszabb mindenek fölött. Túl sokat kívánnak tudni.
	Az egyetlen gyógymód abban áll, hogy visszatérjünk a forráshoz, melyből keletkeztünk. A Tao bennünk van, és a Tao nyugalom. Csak a nyugodtság, ha minden vágyunktól megszabadulunk, magától a „bölcsnek és jónak lenni”-től is – tesz bölccsé és jóvá minket. Eh, miért is akarják annyira tudni az emberek, mi a Tao?! És ez a kínzó igyekezet, hogy szavakat találjanak a megnevezésére, ez a hasztalan kérdezősködés! A valódi bölcs azt a tanítást követi, mely nem ismer szavakat, és örökké kifejezéstelen marad. De hát ki adhatna neki bármiféle megjelölést?! Aki tudja mi a Tao, az hallgat; aki beszél róla, az nem tudja. Én se fogom elmondani, mi a Tao. Ezt egyedül neked kell felfedezned, mialatt megszabadítod magad mindenféle szenvedélytől, vágytól, és közvetlenül a szívedből él; anélkül, hogy bármi nem-természetesen fáradoznál. Az embernek finoman kell közelítenie a Taóhoz, olya nyugodtan, ahogyan ez a hatalmas tenger tart felénk. Nem azért teszi ezt, mert így döntött, s nem is azért, mert tudja, hogy mozgása bölcs és jó. Így fogsz te is visszatérni a Taóba, és ha már benne vagy, nem fogod tudni, mert magad leszel a Tao.
	Hallgatott és szelíden rám nézett – szemében csendes fények égtek, melyek nyugodtak és méltóságteljesek voltak, mint az ég kékje.

Fordította: Kenéz György

Forrás: Borel, Henri: Wu-Wei – Lao-ce útmutatásai. Budapest, 1995. 27-32. o.

I. 5. 
Plurakhosz: Lükurgosz

Az ókori Spártában a nevelés célja olyan harcosok kiképzése volt, akiket – testi erőn túl – a városállam iránti feltétlen hűség és fanatikus, kikezdhetetlen harci szellem jellemzett. A lányokat a fiúkhoz hasonlóan kíméletlenül kemény nevelésben részesítették – elsősorban azért, hogy egészséges utódoknak adjanak életet. Plutarkhosz Párhuzamos életrajzaiban a Lükurgosz életével és törvényeivel foglalkozó fejezet hitelesen tudósít minderről: 

14. A nevelést a törvényhozó legfontosabb és legszebb feladatának tekintette, s ezért egészen az elején kezdve, gondosan figyelemre méltatta a házasság és a gyermeknemzés ügyét. Nem felel meg a valóságnak, amit Arisztotelész állít, hogy megkísérelte az asszonyok megfékezését, de felhagyott vele, mert képtelen volt korlátok közé szorítani az asszonyok szabadosságát és hatalmát; ez a hatalom annak volt köszönhető, hogy a férjek állandóan hadjáratokon vettek részt és távol voltak hazulról, ezért kénytelenek voltak feleségüknek a kelleténél többet megengedni, s mindezekhez még „úrnőnek” is szólították őket. Éppen ellenkezőleg Lükurgosz igen nagy figyelmet fordított a nők dolgaira. A leányok testét versenyfutással, birkózással, diszkosz- és dárdavetéssel edzette, hogy a jövendő magzat erős, edzett és egészséges szervezetben foganjon és növekedjen, s a nők könnyen viseljék el a gyermekszüléssel járó fájdalmakat. Leszoktatta őket az elpuhult és elkényeztetett életről, és állandó szokássá tette, hogy az ifjak és leányok ruhátlanul vegyenek részt a körmenetekben; az istenek ünnepein körtáncot jártak, és kardalokat adtak elő, s ilyenkor nézőként jelen volt a város egész ifjúsága. 

[…]

16. Az újszülött csecsemővel apja nem rendelkezett, hanem karjába vette, és elvitte a Leszkhé nevű helyre, ahol a törzsek vénei összegyülekeztek és megvizsgálták a kisdedet. Ha egészséges alkatú és erőteljes csecsemő volt, utasították az apát, hogy nevelje fel, egyben pedig kijelöltek neki egyet a kilencezer spártai parcellából. De ha idétlen vagy nyomorék volt, bedobták a Taügetosz Apothetai nevű szakadékába – azzal a meggyőződéssel, hogy nem előnyös sem a gyermeknek, sem az államnak, ha egy születésétől kezdve gyenge és életképtelen ember életben marad. Ezért fürdették meg az asszonyok az újszülöttet borban és nem vízben, hogy kipróbálják szervezete életképességét. Ha ugyanis epilepsziás vagy gyenge, beteges szervezetű volt a gyermek, görcsöt kapott az erős bortól, és elpusztult, de ha egészséges volt, még izmosabb lett. A dajkák nagy gondot fordítottak a gyermekekre, pólyát nem használtak, hogy minden tagjuk és egész testük szabadon fejlődjék. Hozzászoktatták őket, hogy minden ételt jóízűen fogyasszanak el, és ne legyenek válogatósak; ne féljenek a sötétben, ha egyedül maradnak; ne viselkedjenek illetlenül, és soha ne sírjanak. Ezért szoktak az idegenek spártai dajkát fogadni gyermekeik mellé. Így például Amükla, az athéni Alkibiadész dajkája is spártai volt.
	Platón szerint Periklész egy egyszerű rabszolgát, bizonyos Zópüroszt rendelt Alkibiadész mellé nevelőnek. Lükurgosz azonban soha nem bízta a spártaiak gyermekeit rabszolgákra vagy másoktól bérbe vett nevelőkre; senki nem nevelhette fiát saját tetszése szerint, hanem a fiúgyermekeket hétéves korukban csoportokba osztotta, ahol közös nevelésben részesültek, együttesen vettek részt a játékokban, és tanulmányaikat is közösen végezték. A csoportok vezetőivé a legértelmesebb és a harci játékokban legbátrabb ifjakat tette. A többiek ezek útmutatásait követték, engedelmeskedtek nekik, és alávetették magukat az általuk kiszabott büntetéseknek. Ez a fajta nevelés kitűnő iskolája volt az engedelmességnek. Az idősebbek megfigyelték a gyermekeket játék közben; vitákat és civódást támasztottak köztük, és verekedéseik közben igyekeztek megtudni, hogy meghátrálnának-e a harcban vagy sem.
	Írni-olvasni csak annyit tanultak, amennyi éppen szükséges volt. Neveltetésük legfőbb célja az volt, hogy feljebbvalóiknak fegyelmezetten engedelmeskedjenek, jól elviseljék a testi fájdalmakat, és a harcban győzzenek. Ahogy ifjakká serdültek, mind keményebb edzésnek vetették alá őket, hajukat rövidre nyírták, mezítláb járatták őket, és a játékokban majdnem mindig mezítelen testtel kellett részt venniük. Amikor betöltötték tizenkettedik évüket, levetették az alsóruhát, s egész éven át ugyanabban a köpenyben jártak. Testük mosdatlan volt, nem fürödtek, olajjal nem kenték magukat; ilyen fényűzésben csak az év néhány napján volt részük. Csoportokban és szakaszonként aludtak együtt, szalmazsákon, amelybe puszta kézzel, kés nélkül tördelték és gyűjtötték össze az Eurótasz partjain növő nád bugáját. Télen szabad volt nekik bogáncspihét keverni a nádbugák közé, mert azt hitték, hogy ez valamivel melegebbé teszi fekhelyüket.
	Az ilyen korú fiúknak megengedték, hogy fiúszeretőt válasszanak a feddhetetlen magaviseletű ifjak közül. Az idősebb férfiak is rendszeresen látogatták a fiatal fiúk tornacsarnokait, s nézték őket harci játékaik és vidám szórakozásaik közben, mert úgy érezték, hogy mindnyájan apjuk, nevelőjük és felvigyázójuk ezeknek a gyermekeknek, akik így mindig és mindenütt szem előtt voltak, ha tehát bármelyikük valami helytelenséget követett el, azonnal figyelmeztették, vagy ha szükségesnek látták, meg is büntették. A város legkiválóbb és legmegbecsültebb polgárát jelölték ki paidonomosznak, a fiúk felügyelőjének. Az egyes csoportok felügyeletét az úgynevezett eirének közül a legértelmesebb és legbátrabb látta el. Eiréneknek azokat nevezték, akik két évvel túlhaladták a serdülőkort, melleiréneknek pedig a legidősebb fiúkat. Rendszerint egy húsz év körüli eirén volt a fiúk parancsnoka a harci játékokban, és közös lakásukon ő felügyelt a házi munkákra is. Az idősebbekkel fát, a fiatalabbakkal pedig főzelékféléket hordatott. Mindazt, amit a fiúk összehordtak, lopással szerezték; bemásztak a kertekbe, mások pedig ügyesen és óvatosan beosontak a közös étkezdékbe. De ha bármelyiküket rajtakapták a lopáson, mint ügyetlen és vigyázatlan tolvajt keményen megkorbácsolták: Ételeiket lehetőség szerint lopással szerezték, s megtanulták, hogy álmukban lepjék meg az embereket, vagy olyankor, amikor gondtalanok és nem vigyáznak holmijukra. A rajtakapott tolvaj büntetése megkorbácsolás és böjtölés volt. Élelmet szűkösen kaptak, hogy rászorítsák őket az éhezés elviselésére és hogy, már csak kényszerűségből is, minél merészebbek és ravaszabbak legyenek.
	Fogyatékos táplálkozásuk második célja az volt, hogy az ifjak magasra nőjenek. A test ugyanis jobban fejlődik, ha az életerő kifejlődését nem akadályozza a sok táplálék, amely súlyával és tömegével gátolja az egészséges növekedést, hanem könnyű lévén, magasra nő és szabadon fejlődik. Ez minden bizonnyal a testi szépségnek is hasznára volt. A sovány és sudár termet előmozdítja a tagok arányos kialakulását, a túltáplált és elnehezedett szervezet viszont akadályozza. Ezért az olyan asszonyok, akik terhességük idején hajtószereket használnak, sovány, de arányos alkatú és szép gyermekeket hoznak a világra, mert könnyebben formálódik a magzat a hajlékony anyagból. De ennek a jelenségnek az okát vizsgálják meg mások tüzetesebben.
	A fiúk komolyan vették ezeket a tolvajlásokat, és állítólag egy ifjú, aki lopott rókakölyköt rejtegetett köpenye alatt, eltűrte, hogy a róka fogával és körmével marcangolja beleit, és inkább belehalt sebébe, de titkát nem árulta el. Ennek a történetnek a hitelét bizonyítja az a tény, hogy a mai spártai ifjak közül magam is többeket láttam, akik ott haltak meg a korbácsütések alatt Artemisz Orthia oltára előtt. Vacsora után az eirén, kerevetén végigheveredve, felszólította az egyik fiút, hogy énekeljen, a másiknak pedig jól átgondolt feleleteket kellett adnia ilyenféle kérdésekré „Kicsoda a legderekabb férfiú a városban?", vagy: „Mit gondolsz ennek meg ennek az embernek a magaviseletéről?" Ily módon az ifjakat kezdettől fogva hozzászoktatták, hogy megbírálják, mi a jó, és mi a szép, és hogy foglalkozzanak a város polgárainak magatartásával. Mert ha egy ifjút megkérdeztek, hogy ki a jó polgár, vagy hogy kit nem lehet tisztességesnek tartani, s nem tudott megfelelő módon felelni, közönyös gondolkodásúnak tekintették, s úgy vették, hogy nem törekszik az erényre. A feleletet röviden és szabatosan kellett megindokolniok, és akinek válasza nem ütötte meg a kívánt mértéket, azt az eirén azzal büntette, hogy megharapta hüvelykujját. Az eirén az ifjakat gyakorta az idősebbek és a városi tisztviselők jelenlétében büntette, hogy el lehessen dönteni, büntetése helyes-e vagy helytelen.

[…]

	A spártaiak krüpteia néven ismert intézménye, amit Arisztotelész szerint Lükurgosz vezetett be, indíthatta Platónt arra, hogy elítélőleg nyilatkozzon Lükurgosz alkotmányáról. A krüpteia azt jelentette, hogy az arkhónok a legértelmesebbnek látszó ifjakat időről időre szétküldték a falvakba; a fiúk ilyenkor csak tőrüket és a legszükségesebb élelmet vihették magukkal. Napközben szétszéledtek, és rejtekhelyeken húzták meg magukat, de éjszaka kimentek az utakra, és megöltek minden helótát, aki kezük ügyébe került. Gyakran a szántóföldeket is átkutatták, és legyilkolták az ott dolgozó legerősebb és legkiválóbb helótákat.

[…]

24. A nevelés felnőttkorban is folytatódott Spártában. Senki nem tehette, amihez egyénileg kedve volt, hanem, mintha a város egyetlen katonai tábor volna, előre megszabott kötelességeket kellett mindenkinek elvégeznie a köz érdekében; a spártaiak általában úgy gondolkodtak, hogy senki nem él önmagának, hanem a közösségnek. Ha egyéb tennivalójuk nem akadt, felügyeltek a fiúkra, hasznos dolgokra tanították őket, vagy saját maguk tanultak az idősebbektől. Lükurgosz egyik legdicséretreméltóbb és legüdvösebb intézkedése az volt, hogy eltiltotta a polgárokat a kézművességtől s ipartól, ezért mindenki sok szabad idővel rendelkezett. Senkinek nem kellett a sok munkával és fáradsággal járó vagyonszerzéssel töltenie idejét, hiszen senki nem törekedett gazdagságra, senki nem becsülte a vagyonit. A földeket különben is a helóták művelték, és – mint már említettem – a fenti szolgáltatással tartoztak.

Fordította: Máthé Elek

Forrás: Plutarkhosz: Párhuzamos életrajzok. Első kötet. Budapest, 1978. 103.; 107-111.; 122.; 117. o.

I. 6. 
Platón: Prótagorasz

Platón (Kr. e.  428/7–348/7) leírása alapján képet alkothatunk az ókori athéni nevelés módszereiről (jutalmazás, büntetés, ez utóbbin belül: testi fenyíték), az alapfokú iskolák típusairól (grammatika, kithara, palaisztra), a nevelés céljáról, (az erény), valamint az oktatott ismeretekről és készségekről (irodalmi művek, kitharajáték, történelem, törvények). Az idézetből az is kitűnik, hogy Platón mélyen hitt az erény taníthatóságában. (Ezt a felfogást nevezzük etikai intellektualizmusnak.) 

	XV. Valójában kicsiny koruktól kezdve oktatgatják és buzdítják gyermekeiket, és ameddig csak élnek, törődnek velük. Attól kezdve, hogy a gyermek érti a szót, a dajka, az anya, a nevelő és az atya is azon versengenek, hogy a lehető legderekabbá tegyék a kisdedet. Ezért minden tetténél és szavánál figyelmeztetik, és rámutatnak: íme, ez helyes cselekedet volt, az helytelen; ez szép; az rút; ez istennek tetsző, az bűnös; ezt tedd, azt kerüld. Azt szeretnék elérni, hogy önként engedelmeskedjék; de ha nem engedelmeskedik fenyegetésekkel és verésekkel térítik az egyenes útra, éppen úgy, mint ahogyan az ember egy meghajlított és meggörbített fadarabot kiegyenesít. Ezután iskolába küldik; a tanítótól elvárják, hogy jóval több gondot fordítson a gyermek helyes magatartására, mint az elemi ismeretekre és a kitharajátékra. A tanítók meg is felelnek ennek a kívánságnak, és miután a gyermek megtanulta a betűvetést, s már annyira vitte, hogy az írott szöveget is úgy érti, mint azelőtt a beszédet, kezükbe adják a nagy költők költeményeit, hogy ezekkel is megismerkedjenek. Sőt e költeményeket könyv nélkül is megtanultatják velük, hiszen számos erkölcsi tanulságot meríthetnek belőlük, ezenkívül pedig a régmúlt idők kiváló fiainak viselt dolgaiból, valamint magasztaló dicséretéből is okulhatnak. Így olyan példák állnak a gyermek előtt, amelyek becsvágyát felkeltvén utánzásra serkentik, és arra buzdítják, hogy törekedjék hozzájuk hasonló lenni. A kitharajáték tanítói ugyancsak hasonló célokat akarnak elérni: a józan mérséklet erényét ápolják, és arra ügyelnek, hogy az ifjak ne térjenek rossz útra. Ezenkívül, mikor a növendékek megtanultak már kitharán játszani, másfajta kiváló költők: lírikusok verseivel ismertetik meg őket, amelyeket kitharakísérettel való előadásra meg is zenésítenek. Minden törekvésűk arra irányul, hogy a ritmusokat és harmóniákat szilárdan bevessék a gyermekek lelkébe, hogy ezáltal fegyelmezettebbek legyenek, és hogy a ritmust és a harmóniát jobban ismerőkké válva még inkább meg tudjanak felelni a beszéd és a cselekvés kötelezettségeinek. Mert az egész emberi életnek szüksége van ritmusra és harmóniára. Emellett még a tornamesterhez is elküldik a gyermeket, hogy teste edzettebbé válván segítségére lehessen a már helyes irányba fordított erkölcsi belátásnak, hogy később testi gyengeség miatt a háborúban vagy a gyakorlati élet más terén gyáva ember szerepére ne vállalkozzék. És minél többet tehet egy szülő, annál többet nyújt gyermekének a nevelés terén. A legtöbbet pedig a leggazdagabbak tehetik, ezért az ő gyermekeik azok, akik a velük egykorúak közül a legkorábban kezdenek iskolába járni és a legkésőbben fejezik be tanulmányaikat. Miután pedig elhagyták az iskolát, az állam parancsára meg kell ismerkedniük a törvényekkel, hogy azok szerint rendezzék be életüket, és cselekedeteiket ne kényük-kedvük szerint irányítsák. Mint ahogy a tanítók is úgy adják a viasztáblát az írásban még járatlan gyermek elé, hogy a palavesszővel előre megvonalazzák, kényszerítve őt, hogy írását e sorokkal vezettesse, az állam is törvényeket ír elő – régi idők derék törvényhozóinak találmánya ez –, követésükre kényszerítve uralkodókat és alattvalókat. Azt, aki túlteszi magát rajtuk, megbünteti; s a büntetés neve tinálatok is, mint sok helyütt másutt: helyes útra térítés, minthogy a törvény mutatja meg az egyenes utat. Amikor hát mind a magánéletben, mind pedig a közéletben ilyen nagy gondot fordítunk az erény ápolására, kell-e még csodálkoznod és kételkedned, Szókratész, ha azt állítom, hogy az erény tanítható? Nem, ezen valóban nem kell csodálkozni: jóval csodálatosabb lenne, ha nem lenne tanítható.

Fordította: Faragó László

Forrás: Platón: Prótagorasz. In: Platón válogatott művei. Budapest, 1983. 30-32. o.

I. 7. 
Platón: Menón

Platón Menón című dialógusában szemléletesen ábrázolja a tanításnak azt a kifinomult módszerét, amelyet mestere, Szókratész (Kr. e. 470-399) alkalmazott. Ez a „maieutiké”, a gondolat megszületése körül való „bábáskodás” művészete, amelynek során a tanító javarészt eldöntendő kérdések sorozatával vezeti rá tanítványát a tudáshoz vezető helyes útra. (Ma ezt nevezzük „heurisztikus”, azaz „rávezető” módszernek.) 

[…]

SZÓKRATÉSZ
Már az imént is mondtam, Menónom, hogy agyafúrt fickó vagy; s most azt kérdezed, meg tudlak-e tanítani téged, én, aki azt mondom, hogy nincs tanítás, csupán visszaemlékezés – hogy ezáltal olyan látszatba kerüljek, mintha ellentmondanék saját magamnak.
MENÓN
Nem, Zeuszra, nem ilyen szándékkal mondtam, Szókratész, hanem megszokásból; ha tehát be tudod valahogy bizonyítani nekem, hogy úgy van, ahogy mondod, bizonyítsd be.
SZÓKRATÉSZ
Ez nem könnyű ugyan, mégis iparkodni fogok, a te kedvedért. De hívj csak ide egyet szolgáid népes csapatából, amelyiket épp akarod, hogy rajta bizonyítsam be neked.
MENÓN
Kész örömmel. Gyere csak ide!
SZÓKRATÉSZ
Görög, és beszél görögül?
MENÓN
Nagyon jól, a házamban született.
SZÓKRATÉSZ
Figyelj tehát, milyen benyomást tesz rád: visszaemlékszik-e, vagy tanul tőlem?
MENÓN
Nagyon figyelek.
XVI. SZÓKRATÉSZ
Mondd hát meg nekem, fiú, tudod-e, hogy ez egy négyszög?
FIÚ
Igen, tudom.
SZÓKRATÉSZ
Tehát van olyan négyszög, melynek összes oldalai, ezek itt, egyenlők, mind a négy?
FIÚ
Van hát.
SZÓKRATÉSZ
S ugye ezek a közepét átvágó vonalak is egyenlők?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Nemde egy ilyen sík nagyobb is lehet meg kisebb is?
FIÚ
Hogyne.
SZÓKRATÉSZ
Ha tehát ez az oldala két lábnyi lenne és emez is kettő, hány lábnyi lenne az egész? Így gondold végig: ha ez két lábnyi lenne, emez pedig csak egy, nem egyszer két lábnyi lenne a sík?
FIÚ
De igen.
SZÓKRATÉSZ
Minthogy azonban ez is két láb, nem kétszer kettő lesz?
FIÚ
Annyi lesz.
SZÓKRATÉSZ
Tehát kétszer két lábnyi?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
És mennyi kétszer két láb? Számítsd ki és mondd meg.
FIÚ
Négy, Szókratész.
SZÓKRATÉSZ
Ugye lehet egy másik ilyen, kétszer ekkora sík is, és annak is lehet egyenlő minden oldala, mint ennek?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Tehát hány lábnyi?
FIÚ
Nyolc.
SZÓKRATÉSZ
Nos hát, próbáld megmondani nekem, mekkora ennek minden egyes oldala? Mert ennek itt két lábnyi; akkor a kétszeresének mekkora?
FIÚ
Világos, Szókratész, hogy a kétszerese.
SZÓKRATÉSZ
Látod-e Menón, hogy én nem tanítom ezt a fiút semmire sem, hanem mindenről csak kérdezem? És most azt hiszi, hogy tudja, mekkora az az oldal, amelyből a nyolc lábnyi sík keletkezni fog. Vagy nem így gondolod?
MENÓN
De igen.
SZÓKRATÉSZ
És csakugyan tudja?
MENÓN
Egyáltalán nem.
SZÓKRATÉSZ
Mert azt hiszi, a megkettőzéséből lesz?
MENÓN
Azt.

XVII. SZÓKRATÉSZ
Nézd csak meg, hogyan fog sorjában visszaemlékezni mindenre, amire emlékeznie kell. – Te pedig mondd meg nekem: az oldal megkétszerezéséből keletkezik, azt állítod, a kétszeres sík? Olyanról beszélek, melynek oldalai nem erről hosszúak, emerről meg rövidek, hanem mindenfelé egyenlők, mint itt, s az egész kétszerese ennek, nyolc lábnyi: nézd csak meg, vajon még mindig azt hiszed-e, hogy az oldal megkétszerezéséből lesz?
FIÚ
Én azt.
SZÓKRATÉSZ
Nemde ez attól kétszereződik meg, hogy még egy ugyanilyen hosszút teszünk ide?
FIÚ
Hát persze.
SZÓKRATÉSZ
Akkor ebből lesz, azt állítod, a nyolc lábnyi sík, ha négy ilyen oldal jön létre?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Rajzoljunk hát hozzá négy egyformát. Nem ez lesz-e az, amit te nyolc lábnyinak mondasz?
FIÚ
De igen.
SZÓKRATÉSZ
Tehát mekkora lesz? Nem négyszer ekkora?
FIÚ
Dehogynem.
SZÓKRATÉSZ
Tehát a négyszer ekkora a kétszerese?
FIÚ
Zeuszra, dehogyis.
SZÓKRATÉSZ
Hanem hányszorosa?
FIÚ
Négyszerese.
SZÓKRATÉSZ
Tehát akkor, fiú, az oldal megkettőzéséből nem kétszer ekkora sík keletkezik, hanem négyszer ekkora.
FIÚ
Igazad van.
SZÓKRATÉSZ
Mert négyszer négy az tizenhat. Nem?
FIÚ
De igen.
SZÓKRATÉSZ
És a nyolc lábnyi milyen hosszú oldalból keletkezik? Ebből nem a négyszerese lett?
FIÚ
Dehogynem.
SZÓKRATÉSZ
A négy lábnyi pedig ennek a feléből itt?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Jó; a négy lábnyi pedig nem ennek a kétszerese, emennek pedig a fele?
FIÚ
De biztosan.
SZÓKRATÉSZ
Ugye ennél nagyobb, emennél pedig kisebb oldalból lesz? Vagy nem?
FIÚ
Azt hiszem, igen.
SZÓKRATÉSZ
Szép; csak válaszold mindig azt, amit hiszel. És mondd meg nekem: ugye ez két lábnyi volt, emez pedig négy?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Tehát a nyolc lábnyi síknak az oldala nagyobb kell hogy legyen a két lábnyinál, és kisebb a négy lábnyinál.
FIÚ
Úgy kell lenni.
SZÓKRATÉSZ
Próbáld hát megmondani, mit gondolsz, mekkora.
FIÚ
Három láb hosszú.
SZÓKRATÉSZ
Ugye ahhoz, hogy ez három láb hosszú legyen, ennek itt a felét hozzáadjuk, s nyomban három lábnyi lesz? Mert ez itt kettő, ez pedig egy; és így keletkezik az a sík, amiről beszélsz.
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Nemde ha erről is három meg emerről is, akkor az egész sík háromszor három lesz?
FIÚ
Úgy látszik.
SZÓKRATÉSZ
És háromszor három láb, az mennyi?
FIÚ
Kilenc.
SZÓKRATÉSZ
És hány lábnak kell a kétszeres síknak lennie?
FIÚ
Nyolcnak.
SZÓKRATÉSZ
Akkor hát nem a három lábnyiból lesz a nyolc lábnyi sík.
FIÚ
Hát nem.
SZÓKRATÉSZ
Hanem mekkorából? Próbáld meg pontosan megmondani nekünk; ha pedig nem akarod kiszámítani, mutasd meg, mekkorából.
FIÚ
De Zeuszra, Szókratész, nem tudom.

XVIII. SZÓKRATÉSZ
Észreveszed-e, Menón, mennyire előrehaladt már ez a fiú a visszaemlékezésben? Mert először nem tudta ugyan, mekkora a nyolc lábnyi sík egyik oldala, ahogyan még most se tudja, de akkor azt hitte, hogy tudja, és hetykén válaszolgatott, mintha tudná, s nem gondolta, hogy nincstelen; most pedig már gondolja, hogy nincstelen, és ahogyan nem tudja, nem is hiszi, hogy tudja.
MENÓN
Igazat szólsz.
SZÓKRATÉSZ
Nemde most jobb a hozzáállása ahhoz a dologhoz, amit nem tud?
MENÓN
Én is így vélekedem.
SZÓKRATÉSZ
Amikor tehát nincstelenné tettük és megnémítottuk, mint a zsibbasztó rája, vajon ártottunk-e neki?
MENÓN
Véleményem szerint nem.
SZÓKRATÉSZ
Tehát tettünk valamit, úgy látszik, a cél érdekében, hogy kifürkésszük, miképp is van; mert most szívesen fogja kutatni, minthogy nem tudja, akkor pedig könnyedén, sokak előtt és gyakran azt hitte, jól beszél a sík kétszereséről: hogy az oldalának kétszer olyan hosszúnak kell lennie.
MENÓN
Alighanem.
SZÓKRATÉSZ
Gondolod-e, hogy azelőtt iparkodott kutatni vagy megtanulni azt, amiről azt hitte, hogy tudja, holott nem tudta, míg rá nem ébredt nincstelenségére, arra a véleményre nem jutott, hogy nem tudja, s megkívánta a tudást?
MENÓN
Azt hiszem, nem, Szókratészom.
SZÓKRATÉSZ
Így hát hasznára vált az elzsibbadás?
MENÓN
Úgy látom.
SZÓKRATÉSZ
Nézd hát végig, mire fog nincstelenségében rábukkanni, ha velem együtt kutat, holott nem teszek mást, csak kérdezem, nem pedig tanítom; figyelj, hogy rajtakapsz-e azon, hogy tanítom és előadok neki, nem pedig az ő véleményét kérdezem.

XIX. Te pedig most mondd meg nekem: ugye ez a mi négy lábnyi síkunk? Értesz engem?
FIÚ
Értelek.
SZÓKRATÉSZ
És még egy, vele egyenlőt teszünk hozzá?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
És ezt a harmadikat, a másik kettővel egyenlőt is?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
És kitölthetjük még itt a sarokban ezzel?
FIÚ
Hogyne.
SZÓKRATÉSZ
Tehát négy egyenlő síkunk keletkezett, ugye?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Akkor hát ez az egész hányszorosa lett ennek?
FIÚ
Négyszerese.
SZÓKRATÉSZ
Nekünk arra van szükségünk, hogy a kétszerese legyen; vagy nem emlékszel?
FIÚ
Dehogynem.
SZÓKRATÉSZ
Nemde ez az egyik saroktól a másikig érő vonal kétfelé vágja a síkok mindegyikét?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Nemde ezekből négy egyenlő oldal keletkezik, melyek itt ezt a síkot határolják körül?
FIÚ
Úgy van.
SZÓKRATÉSZ
Nézd csak: mekkora ez a sík?
FIÚ
Nem tudom.
SZÓKRATÉSZ
Ugye mind a négy vonal a négy sík mindegyikének a felét vágta le? Vagy nem?
FIÚ
De igen.
SZÓKRATÉSZ
Hány ilyen van ebben itt?
FIÚ
Négy.
SZÓKRATÉSZ
És ebben hány?
FIÚ
Kettő.
SZÓKRATÉSZ
És a négy mije a kettőnek?
FIÚ
Kétszerese.
SZÓKRATÉSZ
Tehát akkor ez hány lábnyi lesz?
FIÚ
Nyolc lábnyi.
SZÓKRATÉSZ
Melyik vonal az oldala?
FIÚ
Ez.
SZÓKRATÉSZ
Amelyik az egyik saroktól a másikig metszi a négy lábnyit?
FIÚ
Igen.
SZÓKRATÉSZ
Ezt pedig átlónak nevezik a tudósok; tehát, ha ennek átló a neve, az átlóból keletkezik, mint mondod, Menón szolgája, a kétszeres sík.
FIÚ
Föltétlenül, Szókratész.
XX. SZÓKRATÉSZ
Hogy látod a dolgot, Menón? Másvalakinek a véleménye volt, amit válaszolt, nem pedig a sajátja?
MENÓN
Nem, a sajátja volt.
[…]

Kerényi Grácia fordítása

Forrás: Platón Összes művei. Első kötet. Budapest, 1984. 673-687. o.

I. 8. 
Platón: Állam

Platón Állam című dialógusának egyik fejezete a közismert „barlanghasonlat” leírása. Ennek szemléletes képnek pedagógiai, neveléselméleti összefüggései is vannak. A görög bölcs ugyanis itt fogalmazza meg a nevelés végső célját: „a lélek szemének” a dolgok, a jelenségvilág „árnyképei” helyett a valódi értékek, az „ideák” világa felé kell fordulnia. A nevelés tehát Platón szerint voltaképpen a „megfordítás”, a „jó” ideája felé való irányítás művészete: 

Barlanghasonlat

I. SZÓKRATÉSZ Hasonlítsd mármost természetünket – abból a szempontból, hogy részesül-e nevelésben vagy sem – a következő helyzethez. Képzeld el, hogy az emberek egy barlangszerű föld alatti lakóhelyen, melynek a világosság felé nyíló s a barlang egész szélességében elhúzódó bejárata van, gyermekkoruktól fogva lábukon és nyakukon meg vannak kötözve, úgyhogy egy helyben kell maradniuk, s csak előrenézhetnek, de fejüket a kötelékek miatt nem forgathatják; hátuk mögött felülről és messziről egy tűznek a fénye világít, a tűz és a lekötözött emberek között pedig fent egy út húzódik, melynek mentén egy alacsony fal van építve, mint ahogy a bábjátékosok előtt a közönség felé egy emelvény szokott állni, amely fölött a bábjaikat mutogatják.
GLAUKON Értem.
SZÓKRATÉSZ Aztán képzeld el, hogy az alacsony fal mellett mindenféle tárgyakat: emberszobrokat, kőből és fából való s másféle készítményű állatalakokat hordoznak fel s alá, melyek az alacsony fal fölött kilátszanak; s – mint ahogy természetes is – a tárgyakat hordozó emberek egy része beszélget, más része hallgat.
GLAUKÓN Különös egy kép, s különösek a rabok is.
SZÓKRATÉSZ Éppen olyanok, mint mi. Mert először is, hiszed-e, hogy ezek az emberek önmagukból és egymásból valaha is mást láttak, mint azokat az árnyékokat, amelyeket a tűz a barlangnak velük szembe eső falára vetített?
GLAUKÓN Hogy is láthattak volna, mikor a fejüket egész életükön át mozdulatlanul kénytelenek tartani?
SZÓKRATÉSZ S mit látnak vajon a fel és alá hordozott tárgyakból? Nem ugyanezt?
GLAUKÓN Dehogynem.
SZÓKRATÉSZ S ha beszélni tudnának egymással, nem gondolod-e, hogy azt tartanák valóságnak, amit látnak?
GLAUKÓN Feltétlenül.
SZÓKRATÉSZ Hát még ha a börtön szembeeső fala visszhangot is adna! Ha a fel s alá járó emberek valamelyike megszólalna, gondolhatnának-e másra, mint hogy az előttük elhaladó árnyék beszél?
GLAUKÓN Zeuszra, nem.
SZÓKRATÉSZ S egyáltalában, ezek az emberek aligha gondolhatnák azt, hogy más az igazság, mint ama mesterséges dolgoknak az árnyéka.
GLAUKÓN Minden bizonnyal.
SZÓKRATÉSZ Képzeld el most, milyen volna a bilincsekből való felszabadulásuk, s az értelmetlenségből való meggyógyulásuk! Ugye természetszerűleg valahogy így történne a dolog: ha valamelyiküket feloldanák, s kényszerítenék, hogy hirtelen álljon fel, forgassa körül a nyakát, járjon, és nézzen fel a tűz felé; s ha mind e mozdulatok közben fájdalmat érezne, s a ragyogó fény miatt nem volna képes ránézni azokra a tárgyakra, amelyeknek az árnyékát azelőtt látta: mit gondolsz, mit felelne az ilyen ember, ha valaki azt mondaná neki, hogy előbb csak üres semmiségeket látott, most azonban, mivel a létezőhöz közelebb van, s nagyobb mértékben létező dolgok felé van fordulva, sokkal helyesebben lát; s ha az úton elhaladó tárgyakra mutatva kényszerítené, hogy feleljen a kérdésére: mi az, nem gondolod-e, hogy zavarban volna, és azt hinné, hogy az előbb látott dolgok sokkal igazabbak voltak, mint amelyeket most mutatnak neki?
GLAUKÓN Úgy van.

II. SZÓKRATÉSZ Ha tehát arra kényszerítené, hogy magába a fénybe tekintsen, nemde fájna a szeme, elfordulna, és azokhoz a dolgokhoz menekülne, amelyeknek a nézésére képes, és a most mutatott tárgyaknál valójában világosabbnak tartaná őket?
GLAUKÓN Így van.
SZÓKRATÉSZ Ha aztán innen valaki erőszakkal továbbvonszolná felfelé a göröngyös és meredek úton, s nem engedné el, amíg csak ki nem húzná a napfényre: vajon nem szenvedne-e emiatt, s nem méltatlankodnék-e hurcoltatása közben? S mikor a napfényre érne, vajon tudna-e a fénytől elárasztott szemével valamit is látni abból, amit most mint igazi világot mutatnak be neki?
GLAUKÓN Aligha; legalábbis azonnal nem.
SZÓKRATÉSZ Azt hiszem, előbb meg kellene itt szoknia, ha a fönti dolgokat látni akarná. Először is legkönnyebben az árnyékképeket tudná nézni, aztán az embereknek s minden másnak a vízben tükröződő képét, s csak utoljára magukat a dolgokat; s továbbhaladva, az égitesteket és az égboltozatot is  sokkal könnyebben tudná éjjel szemlélni, ha a csillagok és a hold fényére tekintene fel, mintha nappal nézné a napot és a napfényt.
GLAUKÓN Hogyne!
SZÓKRATÉSZ S végül aztán a napot is – de nem a víz tükrében, s nem valami más helyen lévő hasonmását, hanem őt magát, a maga valóságában, s a maga helyén – meg tudná pillantani, s eredeti minőségében megszemlélni.
GLAUKÓN Minden bizonnyal.
SZÓKRATÉSZ S akkor aztán arra a következtetésre jutna felőle, hogy a nap hozza létre az évszakokat és az éveket, ő intéz mindent a látható térben, s mindannak, amit láttak, valamiképp ő az oka.
GLAUKÓN Egészen bizonyos, hogy az előbbiek után ide kell jutnia.
SZÓKRATÉSZ S ha visszaemlékezik korábbi lakóhelyére, ottani bölcsességére és ottani rabtársaira, nem gondolod-e, hogy e változás miatt magát boldognak fogja tartani, amazokat pedig szerencsétlennek?
GLAUKÓN De igen.
SZÓKRATÉSZ S ha akkor egymás közti életükben voltak bizonyos kitüntetések, dicséretek és tiszteletajándékok, amelyeket annak adtak, aki az előtte elvonuló árnyképeket a legélesebben tudta felismerni, s aki a legjobban tudott emlékezni rá, hogy melyek szoktak előbb, melyek később, s melyek egyszerre elhaladni, s aki mindennek alapján a legbiztosabban meg tudta jósolni, hogy mi fog következni: gondolod-e, hogy ő ezekre még mindig vágyakozik, s hogy az ottani világban kitüntetetteket és hatalmasokat irigyli – s nem inkább Homérosszal érezne-e, s nem szeretne-e inkább mezei munkásként dolgozni egy földnélküli embernél, s inkább akármit elszenvedni, mint ama révület világában élni?
GLAUKÓN Én bizony azt hiszem, hogy mindent inkább vállalna, semhogy úgy kelljen élnie.
SZÓKRATÉSZ S gondold meg ezt is. Ha ez az ember megint lemenne ugyanarra a helyre, s ott leülne, nem lenne-e a szeme tele sötétséggel, így hirtelen a napfényről jövet?
GLAUKÓN De bizony.
SZÓKRATÉSZ S ha megint csak azoknak az árnyékképeknek a megfejtésében kellene neki vetélkednie amaz örök rabokkal, miközben homályosan látna mindaddig, míg csak a szeme újból nem alkalmazkodna – márpedig az az idő, amíg hozzászokna, aligha lenne rövid –, nem lenne-e nevetség tárgya, s nem mondanák-e róla, hogy felmenetele volt az oka annak, hogy megromlott szemmel jött vissza, tehát nem érdemes még csak megpróbálni sem a felmenetelt? S ha valaki aztán megpróbálná a többieket feloldozni s felvezetni, s ezt valamiképpen kézre keríthetnék és megölhetnék, nem ölnék-e meg?
GLAUKÓN Feltétlenül.

Életünk olyan, mint a barlanglakóké

III. SZÓKRATÉSZ Ezt a hasonlatot, kedves Glaukónom, teljes egészében a fentebb mondottakra kell alkalmazni: a látás által megismert világot hasonlítsd a börtönlakáshoz, a benne levő tűz fényét pedig a nap erejéhez; s ha a felmenetelt és a fent levő dolgok szemléletét a léleknek a gondolat világába való felemelkedésével veszed egyenlőnek, nem jársz messze az én felfogásomtól – ha már egyszer ezt kívánod hallani. Bár isten tudja, igaz-e. Én mindenesetre így képzelem: a megismerhető dolgok közt végső a jó ideája – de ez csak nehezen lehet meglátni; ha azonban egyszer megpillantottuk, azt kell róla tartanunk, hogy mindnyájunk részére minden jónak és szépnek az oka, amely a látható világban a fényt s ennek az urát szüli, az ésszel felfogható világban pedig ő maga mint úr biztosítja nekünk az igazságot és az észt; s ezt az ideát meg kell látnia annak, aki a magán- és közéletben okosan akar cselekedni.
GLAUKÓN Osztozom a nézetedben, már amennyire hozzá tudok szólni.
SZÓKRATÉSZ Nos, akkor osztozz abban is, és ne csodálkozz rajta, hogy aki egyszer idáig eljutott, az tovább már nem hajlandó az emberi dolgokat cselekedni, mert a lelke állandóan arra törekszik, hogy ott fent élhessen; ez természetes, ha egyszer a fentebbi hasonlat is erre mutat.
GLAUKÓN Igen, természetesen.
SZÓKRATÉSZ Hát azon csodálkozol-e, ha valaki az isteni szemlélődésekből az emberiekhez érkezve gyámoltalanul viselkedik, s nagyon nevetséges színben tűnik fel, mert a szeme még homályosan lát, s mielőtt az ottani sötétséghez egészen hozzászoknék, kénytelen a törvényszék előtt vagy egyebütt vitázni az igazságosság árnyékáról vagy azokról a mesterséges alakokról, melyeknek ezek az árnyékai, és harcot folytatni azoknak a felfogásával, akik magát az igazságosságot soha nem is látták?
GLAUKÓN Bizony ezen sem lehet csodálkozni.
SZÓKRATÉSZ Ha azonban valakinek egy csöpp esze van, arra kell gondolnia, hogy a látási zavarok kétfélék, és két okból keletkeznek: vagy akkor, ha az ember világosságból megy sötétségbe, vagy ha sötétségből megy világosságba. Mármost meggondolva, hogy ugyanez áll a lélekre is: ha azt látja, hogy valamely lélek zavarban van, s nem képes valamit felismerni, ezen nem nevet értelmetlenül, hanem azt tudakolja, vajon egy fényesebb világból érkezve, a neki szokatlan sötétség miatt van-e a látása elhomályosulva, vagy pedig egy vaskosabb tudatlanságból jött át a nagyobb világosságba, s a fényesebb ragyogás vakította-e el; s ez utóbbit boldognak mondja majd helyzete és élete miatt, az előbbit pedig szerencsétlennek; s ha ez utóbbin éppenséggel nevetni akarna, még mindig kevésbé volna nevetséges a nevetése, mintha azon a lelken nevetne, amely felülről, a világosságból érkezik.
GLAUKÓN Nagyon helyesen beszélsz.

A nevelésnek a lélek szemét a jó felé kell irányítania

IV. SZÓKRATÉSZ Ha tehát ez igaz, akkor ezekről a dolgokról a következőképp kell gondolkodnunk: a nevelés tulajdonképpen nem az, aminek egyesek kikiáltják. Azt hirdetik ugyanis, hogy – mivel a lélekben eredetileg nincs tudomány – a nevelők oltják ezt bele, mintha például a vak szembe a látás képességét adnák bele.
GLAUKÓN Csakugyan ezt hirdetik.
SZÓKRATÉSZ Mostani gondolatmenetünk pedig azt mutatja, hogy ezt a mindegyikünk lelkében meglevő erőt, s azt a szervet, amellyel valamit megtanulunk – éppúgy, ahogy a szemet sem volt lehetséges másképp, mint az egész testtel együtt a sötétségből a világosság felé fordítani –, szintén csak az egész lélekkel együtt lehet a keletkező világból kifelé fordítani mindaddig, amíg képes lesz rá, hogy el tudja viselni a létezőnek s a létező legvilágosabb részének a szemléletét; ez pedig szerintünk a jó. Nem igaz?
GLAUKÓN De igen.
SZÓKRATÉSZ A nevelés tehát éppen ennek: a „megfordításnak” a művészete: hogy miképp fog a lélek legkönnyebben és legeredményesebben más irányba fordulni – nem pedig annak, hogy miképp lehet a látást belé oltani; mert ez már benne van, csakhogy nem jó irányba van fordulva, s nem arra tekint, amerre kellene; ezt kell tehát a nevelés művészetével elérnünk.
GLAUKÓN Úgy látszik. 
[…]

Fordította: Szabó Miklós
Forrás: Platón válogatott művei. Budapest, 1983. 410-416. o.

I. 9.
Arisztotelész: Politika

Platónhoz hasonlóan Arisztotelész (Kr. e. 384–322) is behatóan foglalkozik a gyermeknevelés gyakorlatával. Politika című művében a gyermekek fejlődését hétéves szakaszokra bontva tárgyalja. Különösen nagy figyelemben részesíti az első éveket: a csecsemő- és kisgyermekkori hatások az ember egész későbbi fejlődése szempontjából döntőek lehetnek:

	Amikor a gyermek már megszületett, úgy hisszük, sokat határoz a testi erő szempontjából a táplálkozásmód. Ha megfigyeljük a többi élőlények és azon néptörzsek életét, amelyek fontosnak tartják, hogy szervezetük a háborúra alkalmas legyen, látjuk, hogy legjobban a bőséges tejtáplálék felel meg a testnek, továbbá, ha minél kevesebb bort élvez a gyermek, mert ez betegséget okoz. Ezenkívül annyit kell mozognia, amennyit csak egy ilyen korú gyermeknek hasznos. Hogy pedig a csecsemő gyenge tagjai ki ne ficamodjanak, még manapság is használnak némely néptörzsek bizonyos mesterséges eszközöket, melyek a kis gyermekek testét egyenessé teszik. Az is előnyös, ha mindjárt zsenge koruktól kezdve hozzászoktatjuk őket a hideghez: ez az egészség és a katonás nevelés szempontjából egyaránt igen hasznos. Ezért sok barbár népnél dívik az a szokás, hogy hideg folyóvízbe merítik az újszülöttet, mások pedig, pl. a kelták, csak könnyű pólyába csavarják. Mert mindenben, amit szoktatással el lehet érni, helyesebb, ha a szoktatást idejében megkezdjük, és azután fokozatosan folytatjuk; a gyermekek szervezete pedig meleg hőmérsékletük folytán nagyon alkalmas a hideghez való edzésre. Tehát először így és ehhez hasonló módon ajánlatos a gondozást irányítani; az ezt követő időben pedig, öt éves korig, amikor még semmiféle tanulásra nem ajánlatos fogni a gyermeket, valamint kötelező munkára sem anélkül, hogy a növekedést gátolná, végezzenek annyi testmozgást, amennyi kell ahhoz, hogy teste lomhává ne váljék, ezt pedig egyéb foglalkoztatáson kívül különösen a játékkal kell elérnünk. A játék azonban ne legyen sem szabad emberhez méltatlan, sem nagyon fárasztó, sem nagyon kényelmes. Hogy milyen elbeszéléseket és meséket hallgathatnak meg az ilyen korú gyermekek, arra azoknak a vezetőknek legyen gondjuk, akiket gyermekfelügyelőknek nevezünk. Mert ezek mind a későbbi életre egyengetik az utat; s ezért a legtöbb játéknak utánoznia kell a későbbi komoly foglalkoztatást. Akik törvénnyel akadályozzák a gyermekek erőlködő sírását, azok nem helyesen tiltják, mert hisz ez csak használ fejlődésüknek, és ez is bizonyos fajta testgyakorlás. Ahogyan a lélegzet visszafojtása megerősíti a dolgozókat, ugyanígy van ez a kiabáló gyermeknél. A gyermekfelügyelőknek vigyázniuk kell a gyermekek időtöltésére, de különösen arra, hogy minél kevesebbet legyenek rabszolgák közt. Ebben a korban ugyanis, éspedig hét éves korig, otthon kell nevelkedniök, és így nagyon is érthető, hogy a látottakból és hallottakból már ilyen korban is szabad emberhez méltatlan fölfogást sajátíthatnak el. Tehát ha valamit, akkor legfőképp a káromló beszédeket kell a törvényhozónak kiküszöbölnie a városállamból (mert a könnyelmű, rút beszédből fakadnak a hasonló cselekedetek is), főként pedig az ifjúságot kell óvni, hogy se ne beszéljenek, se ne halljanak ilyesmit. Ha pedig valaki tiltott dolgokat beszél vagy cselekszik, akkor ha szabad ember, de koránál fogva még nem vehet részt a közös étkezésben, fenyítéssel kell sújtani, és botozással; aki pedig ennél idősebb, azt polgári jogainak elvesztésével kell büntetni, mert rabszolga módra viselkedett. Ha pedig az ilyen beszédeket eltiltjuk, nyilvánvaló, hogy el kell tiltanunk az illetlen képek és színdarabok nézését is. Gondjuk legyen tehát a vezetőknek arra, hogy se szobor, se kép ne utánozzon ilyen cselekedeteket, kivéve egyes olyan istenek szentélyén belül, akiknek a csintalanságot is megengedi a hagyomány; ezenkívül azt is elnézi a törvény, hogy az élemedett korúak a maguk, a gyermekek és az asszonyok nevében ezeknek az isteneknek áldozzanak. A fiatalabb nemzedéknek azonban se iambikus versek, se vígjátékok előadását ne engedélyezzék, amíg csak azt a kort el nem éri, amikor a közétkeztetésben részt vehet, és amikor az ivászat és az ilyesmiből származható károk ellen a nevelés már mindegyiküket ellenállóvá tette. Ezeket most, csak úgy futólagosan említjük; de később behatóan vizsgálva, mindezt pontosabban körül kell határolnunk, először azt megfontolva alaposan, vajon mindezt meg kell-e engednünk, vagy sem, azután meg azt, hogy milyen formában; most csak annyiban érintjük ezt, amennyire éppen szükséges. S talán nem is olyan helytelen az, amit Theodórosz, a tragikus színész erről mondott: ő ugyanis sohasem engedte meg senkinek, hogy előtte lépjen a színpadra, hát még ha az silány színész volt, mert szerinte a nézőközönség mindig az először hallottak hatása alatt áll: és hasonlóan van ez az emberekkel és az eseményekkel szemben való viselkedésünkben is. Mindig az elsőt kedveljük jobban. Ezért az ifjaktól minden hitványságot távol kell tartani, de leginkább azt, ami gonosz vagy rosszindulatú. Az öt év elteltével aztán azt a kettőt, ami a hét éves korig tart, szemlélődő résztvevéssel kell tölteni azokban a tanulmányokban, amelyekkel majd később foglalkoznak. A nevelést pedig szükségszerűen két korosztályra kell bontanunk: a hetedik életévtől a serdülő korig, és ettől a huszonegyedik évig. Akik hétéves időszakokra osztják föl a korokat, általában véve nem vélekednek helytelenül, mert hiszen a természetes tagozódást kell követnünk; s minden tudomány és nevelés csak azt iparkodik teljessé tenni, ami a természetben hiányos. Először is azt kell tehát eldöntenünk, vajon alkossunk-e egyáltalában valami rendszert a gyermeknevelésben; másodszor, vajon a nevelést közösségileg célszerű-e megszerveznünk vagy magánúton, ahogyan manapság is van a legtöbb városállamban; harmadszor pedig, hogy milyen is legyen ez a nevelés.

Szabó Miklós fordítása

Forrás: Arisztotelész: Politika. Második kiadás. Budapest, 279-282. o. (336a-1337a)

I. 10.
Plinius: Episztola 

Az ifjabb Plinius (62-ca. 113) így írt az I. században a már számára is letűnt korszak nevelési gyakorlatáról, a fiúk számára szükséges viselkedési formák tanulásáról:

Régen az volt a gyakorlat, hogy az öregebbektől tanultuk meg – nemcsak a fülünk, hanem a szemünk segítségével –, hogy nemsokára nekünk is mit kell cselekednünk, majd pedig – hasonló módon – átadnunk a még ifjabbaknak. Ezért az ifjak mindjárt katonai szolgálatot is teljesítettek hogy megszokják engedelmeskedés közben a parancsolást, s másokat követve a vezérkedést. Azután a tisztségekre pályázva ott álldogáltak a tanácsház kapuiban, s először nézői voltak a nyilvános tanácskozásnak, csak később résztvevői. Az apja kinek-kinek egyben tanítója is volt, s ha nem volt apja, valamelyik tekintélyesebb és idősebb senator vállalta el az apa szerepét.

Muraközy Gyula fordítása

Forrás: Plinius: Epistola 8. 14. Közli: Gulyás Istvánné (szerk.): A régi Róma napjai. Harmadik kiadás, Tankönyvkiadó, Budapest, 1985. 145. o. 

I. 11. 
Martialis: Epigramma

Marcus Valerius Martialis (40-104) ekképpen gúnyolja ki az egyik elemi iskola tanítóját, aki – a kor szokásának megfelelően – az utca egyik szegletébe húzódva tanított hajnaltól kezdve, s eközben hangját nem kímélve fegyelmezte tanítványait:  

Egy iskolamesterre (9, 68)

Mondd, mi bajod velünk, istentelen iskolamester,
	ifjak s lányom előtt gyűlöletes vezető?
Nagytarajú kakasok szava még nem tört be a csöndbe,
	s már te bolond lármát csapsz, verekedsz, kiabálsz.
Ily zajosan kalapáláskor visszhangzik az üllő,
	hogyha a mester ügyészt ércparipára helyez.
Enyhébben tombolva zajong a nagy amphitheatrum,
	míg pajzsos győztest üdvözöl ott  a tömeg.
Kérnek a szomszédok: kicsit éjjel aludni szeretnének…
	Könnyű az ébrenlét? Hajnalig éppen elég!
Küldd el a gyermekeket, nagyszájú; végre csitulj el,
	s kaphatsz mégannyit, mint amiért kiabálsz.

Bede Anna fordítása.

Forrás: Szepessy Tibor (szerk.): Római költők antológiája. Budapest, 1963, 393-394. o.

I. 12.
Cicero: Retorika 

Marcus Tullius Cicero (Kr. e. 106-Kr. e. 43) művének itt következő részlete azt tükrözi, hogy rómaiak többféle tudományban való jártasságot, alapos műveltséget vártak el a jól képzett rétortól: 

A szónok

	A szónok azonban ne csak a dialektikában legyen járatos, hanem ismerje és tanulmányozza a filozófia többi ágazatát is. Mert sem a hitről, sem a halálról, sem a kegyeletes tiszteletadásról, sem a hazaszeretetről, sem a jóról és a rosszról, sem az erényről és a bűnről, sem a kötelességről, sem a fájdalomról, sem a gyönyörről, sem a lelki zavarokról és tévelygésekről, melyek gyakran szóba kerülnek ugyan, de roppant szűkszavúan beszélnek róluk, mondom, a filozófia tudománya nélkül mindezekről mit sem szólhatunk és fejthetünk ki komolyan, változatosan, gazdag nyelvezettel.
	A szónoki beszéd anyagáról beszélek még most is, nem magáról a szónoki stílusról. Azt akarom ugyanis, hogy a szónok előbb ismerje tárgykörét, amelyről szólni kíván, s ez művelt hallgatósághoz legyen méltó, csak azután gondolkodjék azon, mily szavakkal, hogyan mondja el. S hogy mentől tekintélyesebb és valamiképpen fennkölt is legyen, ahogy Periclesről mondottam az imént, még a természettudományokban sem szabad járatlannak lennie. Így valóban mindenről pompásabban és magasztosabban beszél, ha az égi dolgokról az emberiekre fordítja majd a szót. Ha tehát az isteni dolgokat megismerte már, az emberek világában se maradjon tudatlan. Legyen járatos a polgári jog tudományában, mivel erre naponta szükség van a bírósági tárgyalásokon. Mert mi volna csúfosabb, mint törvényeken és polgári jogon alapuló perek védelmét magadra vállalnod, törvények és polgári jog ismerete nélkül? A történelemmel is tisztában kell lennie, a régmúlt korok időrendjével, s persze leginkább a saját államunkéval; de a hatalmas népek, a híres királyok történetével is. E munkát megkönnyítette számunkra a mi Atticusunk műve, aki szigorúan megőrizve az időrendet, és semmi lényegeset el nem mulasztva, hétszáz esztendő történetét foglalta össze egyetlen kötetben. Mert aki nem tudja, mi történt születése előtt, az gyermek marad mindörökre. És valóban, mi volna egy emberöltő, ha a hajdani dolgok emlékezete nem fűzné össze az ősök korával? A régi idők emlegetése, a példák felsorakoztatása tekintélyt, hitelt ad a szónoklatnak, és őszintén gyönyörködtet is. 

Kárpáty Csilla fordítása

Cicero: Retorika: In: Cicero válogatott művei. Európa Könyvkiadó, 1987. 239-240. o.

I. 13. 
Apuleius: Az iskolai nevelés fokozatai

Lucius Apuleius (cca 124- cca 170) Karthágóban és Athénban nevelkedett római filozófus és rétor kifejezően – s nem minden humor nélkül – ábrázolja a tudományoknak azt a fokozatosan kikristályosodó rendszerét, amely az idők folyamán a „septem artes liberales” hét diszciplínájában állapodott meg. Martianus Capella 420 körül keletkezett allegorikus művében (Kilenc könyv Philologia és Mercurius házasságáról, illetve a hét szabad tudományról) szerepel először a hét tudomány így együtt: grammatika, retorika, dialektika, aritmetika, geometria, asztronómia, musica. Apuleius példázata a kanonizálódás egy korábbi fázisát tükrözi, amelyben a grammatika, retorika, poétika, geometria, musica, dialektika szerepel együtt. Ezek készítik elő az ifjút a filozófia tanulmányozására. 

	Egy bölcs mondotta borozás közben e gyakran idézett szavakat: „az első keverőnyi bor a szomjúságé, a második a vidámságé, a harmadik az élvezeté, a negyedik – az esztelenségé.” Nos, ami a Múzsák vegyítőedényeit illeti, azokkal épp fordítva áll a dolog: minél sűrűbben követi egyik a másikat, és minél kevesebb vizet elegyítünk a borhoz, annál inkább szolgálnak a szellem épülésére. Az első serleg – azaz az iskolamesteré – alapokkal látja el, a második serleg – azaz a nyelv és irodalom tanáráé – ismeretekkel rakja meg, a harmadik pedig – a szónoklás oktatójáé – az ékesszólással fegyverzi fel az elmét. Ezzel a legtöbben be is fejezték a borozást. Én azonban további serlegeket is ürítgettem Athénban: ittam a költészettan képzeletgerjesztő, a geometria kristálytiszta, a zeneművészet mézédes, a vitatkozás tudományáénak csípős, s mindenekelőtt: feneketlen pohárból ittam az egyetemes filozófia nektáros borát...

Fordította: Hegyi György

Forrás: Szepessy Tibor (szerk.): A régi Róma napjai. Budapest, 1968. 82. o.

I. 14. 
Quintilianus: Szónoklattan 

Marcus Fabius Quintilianus (Kr. e. 35 – Kr. e. 95 körül) Szónoklattanából (Institutio Oratoria) kiderül, hogy a szerzője jól ismerte a kisgyermekkort, annak lélektani sajátosságait. A könyvben megfogalmazott pedagógiai alapelvek és a bemutatott módszerek (játékosság, segítő gesztus, az egyéni sajátokhoz való alkalmazkodás szükségessége stb.) java része toposzként élt tovább. Ötletei, szemléletes hasonlatai a nevelésről elmélkedő írók (pl. Jeromos, Erasmus és Vives) munkáiban újra és újra felbukkantak. Gondolatai így nagymértékben alakították a későbbi évszázadok – különösen a humanizmus – nevelési tanácsadó irodalmának hangvételét, tartalmát. 

	
[A beszédtanulás alapja az utánzás]

	Mindenekelőtt arra kell ügyelni, hogy a dajkák ne beszéljenek hibásan; Chrysippus meg éppen azt szerette volna, hogy, ha lehetséges, bölcsek legyenek, de legalább is, hogy a körülményekhez képest mindig a legalkalmasabbakat válasszuk. Mindenesetre előbbre való, hogy erkölcsi tekintetben legyenek kifogástalanok, de beszédjök is legyen hibátlan. Őket hallja a gyermek először beszélni, őket utánozva igyekszik egyes szavakat kiejteni. Már pedig természetünknél fogva azt őrizzük meg leghívebben, a mit kis korunkban láttunk, hallottunk, éppen úgy, mint az új edény annak ízét tartja meg, mit először tartottak benne s a gyapjúszövetből sem lehet a festéket kimosni, melybe hófehéren mártottuk. S az ilyen dolgok közül is jobban megmarad a rossz, mint a jó. A jóból ugyanis könnyen lesz rossz, de a rosszból alig válik valaha jó. Azért ne tanulja meg a gyermek kisded korában se a hibás beszédet, melyről később le kellene szoktatni.
	A szülőktől pedig megkívánom, hogy minél műveltebbek legyenek. De nemcsak az apákat értem itt. Mert hisz tudjuk, Corneliának, a Gracchusok anyjának, nem kis érdeme volt abban, hogy fiai jeles szónokok lettek, hisz az ő magas irodalmi műveltségéről ma is tanúskodnak levelei; Laelia, C. Laelius leánya, beszédjében atyja nemes ízlését tükröztette vissza és Hortensiának, Qu. Hortensius leányának, a triumvirek előtt tartott beszéde nemcsak nemének válik becsületére. Azonban az olyan szülők is, kiknek nem nyílt alkalmuk magokat képezniök, ne vessék el azért gyermekeik oktatásának gondját; sőt annál nagyobb gondot fordítsanak rájok egyéb tekintetben.
	A rabszolgákról, a kiknek társaságában a mi leendő szónokunk nevelkedik, ugyanaz áll, mit fönnebb a dajkákról mondottunk. 

[A nevelőkről]

	A nevelőktől (pædagogi) ezenkívül még megköveteljük, hogy vagy legyenek igazán művelt emberek – s erre igen nagy súlyt kívánok vetni – vagy ha nem azok, ismerjék ezt el magokról. Nincs rosszabb az olyan embereknél, kik alig jutottak tovább az ábécénél s mégis azt képzelik magokról, hogy kanállal ették a tudományt. Ugyanis rangjukon alul valónak tartják, hogy a tanító szerepéről hozzáértők javára lemondjanak s mintegy beleélik magokat abba, hogy másoknak parancsoljanak, minek folytán e népség rendesen elbizakodottá lesz, basáskodva, sőt néha zsarnokoskodva tanítják ostobaságaikat.

[…]

[A korai tanítás hasznáról]

	Helyesebb azok véleménye, kik azt ajánlják, hogy a gyermeket életének egyetlen szakában sem szabad oktatás-nevelés nélkül hagyni; így vélekedik Chrysippus is, a ki, bár csak három évig hagyja a gyermeket a dajkák kezében, már ezektől is megkívánja, hogy minél jobb erkölcsi oktatásokkal igyekezzenek a gyermekek lelkére hatni. Aztán miért ne volna alkalmas tudományos képzésre az a kor, mely erkölcsi oktatások befogadására már képes? Azt is tudom, hogy az egész szóban forgó időszak alatt alig lehet annyi eredményt elérni, amennyit később egyetlen év felmutatni képes. De mégis azt hiszem, hogy az ellenkező véleményen levők nem a tanítványokon, hanem a tanítókon akartak e tekintetben könnyíteni. Különben is azután, hogy már beszélni tudnak, mi okosabbat tehetnének a gyermekek? Mert valamivel csak kell őket foglalkoztatni. Avagy miért vessük meg azt a csekély hasznot, melyet hét éves korig húzhatunk, bármily kicsi is az? Mert bizonyára bármi kevés is az, a mit ezen előző korban tanul a gyermek, mégis abban az évben, mely alatt e csekélységet később meg kellene tanulnia, majd fontosabb dolgokat tanulhat. Ha ezt évről-évre folytatjuk, lassankint mégis csak visszük valamire; s az az idő, melyet a gyermekkel hasznos elfoglaltságban töltetünk el, tiszta nyereség az ifjúkornak. Ugyanezt tanácsoljuk a későbbi években is; a gyermek sohase kezdjen későn annak a tanulásába, amit bizonyos korban meg kell tanulnia. Ne vesztegessük el tehát mindjárt az első éveket és pedig éppen azért ne, mert a tudományok elemeinek elsajátítása pusztán az emlékezőtehetség dolga, ez pedig a gyermekkorban jobb, mint bármikor. Jól tudom azonban, mit lehet ettől vagy attól a kortól követelni s eszem ágában sincs azt gondolni, hogy mindjárt a zsenge korban keményen fogjuk a gyermeket s megfeszített munkát kívánjuk tőle. Sőt éppen arra kell vigyázni, hogy a gyermek a szellemi munkát, melyet még meg nem kedvelt, idő előtt meg ne utálja s a szájába ragadt keserű íz a gyermekkor évein túl is meg ne borzongassa. Olyan legyen neki e foglalkozás, mint a játék; majd kérni kell őt, majd dicsérni s mindig azon lenni, hogy örömet találjon abban, hogy tudott valamit, ha néha nincs kedve valamihez, egy másik gyermekkel kezdjük ugyanezt s akkor irigység fogja el; néha jó, ha versenyre is kel, hadd gondolja többször, hogy ő a győztes; buzdítsuk még jutalommal is; ez iránt e kor különösen fogékony.

[…]

	S valamint a test tagjai bizonyos mozgásokra csak a gyenge korban mutatnak hajlandóságot, éppúgy a lélek is sok dologra már alkalmatlan éppen ereje szívóssága miatt. Avagy Fülöp, a makedónok királya, fiának Sándornak a tudományok elemeiben való oktatását egy Arisotelesre bízta volna-e vagy elfogadta volna-e ez ama megbízatást, ha nem lett volna abban a meggyőződésben, hogy mindjárt a tudományok elemeiben egy tökéletes mester tud legjobb oktatást adni s hogy ez az alapvetés az összes későbbi tanulmányokra fontos?

[…]

[A tanítás és nevelés módszereiről]

 	Mikor pedig már a gyermek kezd betűket írogatni, nagyon jó a betűket minél szebben táblára vésni, hogy ezek vonalait mintegy csapáson haladva követhesse íróvesszejével. Így t. i. nem húzhat hibás vonást, mint a viasztáblán (mert a kivésett betűalak két széle feltartja s nem engedi kitérni az íróvesszőt) s azáltal, hogy többször és mindig gyorsabban halad végig a betű biztos körvonalain, elősegíti a kéz ízületeinek hajlékonyságát s nem lesz rá szüksége, hogy valaki kézen fogva vezesse betűről betűre.
[…]
	Valamint érettebb korúaknál a tudományokban való haladásnak éltető eleme a versenyzés, éppúgy a még kiskorú kezdők szívesebben utánozzák iskolatársaikat, mint tanítóikat, mert az könnyebb is nekik. Ugyanis a kezdőfokon levő kis tanuló alig meri remélni, hogy ő belőle valamikor még jó szónok lesz; ez neki még szinte elérhetetlennek látszik, hanem inkább a hozzá közelebb eső dolgokba kapaszkodik, éppúgy, mint a fára futtatott szőlőtő először a legalsó ágakba fogódzik, s úgy kúszik fel a fa tetejére. Ez oly megdönthetetlen igazság, hogy még a tanítónak is ha inkább tanítványainak érdekét tartja szem előtt, mint saját hiúságát,  azon kell lennie, hogy a fejletlen eszű gyermekek gyenge tehetségét mindjárt kezdetben meg ne terhelje tanulnivalóval, hanem igyekezzék önmagát mérsékelni, s hallgatóinak értelméhez leereszkedni. Mert valamint a keskeny szájú edény, ha egyszerre túlságos sok folyadékot öntünk bele, a felesleget nem képes befogadni, míg ha lassan töltjük vagy éppen csepegtetjük, megtelik: úgy a gyermekeknél is vigyázni kell, mennyit képesek értelmökkel felfogni. Mert ami értelmüket meghaladja, azt eszök fel nem foghatja, mivel annak befogadására még nem képes. Nagyon jó tehát, ha vannak, kiket eleinte utánozhat, majd versenyben legyőzhet.

[…]

	Ha a tanító tanítványának lelkületét kitanulmányozta, utána vizsgálja meg, hogyan kell vele bánni. Némely gyermek, ha nem sarkallják, renyhe, a másik nem tűr parancsot, egyiket e félelem fékezi, a másikat bátortalanná teszi; egyiket a folytonos kitartó munka képezi ki, a másiknál inkább a pillanatnyi hév és lelkesedés visz célhoz. Én az olyan tanítványt szeretem, kit a dicséret emel, a dicsőség boldogít, s ha legyőzik sír. Az ilyennek a nemes verseny szárnyakat ad, ha megdorgálják, szívére veszi, ha kitüntetik, lelkesítőleg hat reá, az ilyent nem kell félteni a tunyaságtól.
	Mindazonáltal közben-közben mindegyiknek pihenésre van szüksége; nemcsak azért, mert nincs a világon, ami a folytonos erőfeszítést megbírná, sőt még az élettelen és érzéketlen dolgokat is néha-néha mintegy ki kell fogni a hámból s pihentetni, hogy erejöket megtartsák, hanem azért is, mert a tanulás az akarat munkája, ezt pedig kényszeríteni nem lehet. Így aztán kitartóbbak is a tanulásban, ha megújult, friss erővel fognak hozzá, meg nagyobb, feszültebb figyelemmel is tanulnak, mert a figyelmet erőltetni rendszerint nem lehet. Azt sem bánom, ha a gyermek szeret játszani; ez is élénkségre mutat, hisz alig lehet remélni, hogy a kedvetlen s mindig lehangolt gyermek a tanulásban szellemi elevenséget fog mutatni, mikor azt tapasztaljuk, hogy még az e korban természetes szórakozások iránt sem mutat érdeklődést. 

[…]

	A tanulót veréssel illetni, ámbár nagyon divat és Chrysippus sem helyteleníti, éppen nem tartom megengedhetőnek. Először azért, mert lealázó és szolgai, meg aztán bizonyára van benne valami jogtalanság is, legalább, ha felnőttel szemben alkalmaznók, mindenki annak tartaná; aztán meg, ha már valamely gyermek annyira alacsony, szolgai gondolkozású, hogy dorgálásra sem javul meg, annak a verés sem használ, akárcsak az utolsó rabszolgának; végül is nincs szükség ily fenyítésre, ha állandóan van mellette valaki, aki tanulásra szorítja. Manapság az a szokás, hogy a tanítók mulasztásaikat azzal hozzák helyre, hogy a gyermeket büntetik meg azért, mert nem tett helyesen, ahelyett, hogy rászorítanák a jóra. Utoljára is, ha valakit már kisfiú korában is veréssel kell hajtani, mit csinálunk majd vele, ha fölserdül, mikor ezt a fenyítést már nem lehet nála alkalmazni, meg aztán már sokkal több a tanulnivalója is?

Prácser Albert fordítása

Forrás: Quintilianus: Szónoklattan. Első kötet. Budapest, 1913. 47-48.; 50-51.; 52-53.; 60-61.; 63-64.; 64-65. o.

I. 15.
Szent Ágoston: A megkeresztelendők oktatásáról

Szent Ágoston (354-430) alábbi művében a keresztény gyülekezetbe belépni szándékozó felnőttek tanítóinak egyikéhez intézi szavait. (A megkeresztelendők oktatásának színhelye volt a  kathekéta-iskola, azaz a “katechumenatus”.) Írásában Ágoston számos olyan praktikus tanáccsal szolgál oktató-társának, amelyekből kiderül: a megtérő felnőttek tanításakor türelmere, tapintatra, segítőkészségre, egyszóval:  fejlett pedagógiai érzékre volt szükség. 

[Bevezetés]

Arra kértél, kedves Deogratias testvér, írjak használatodra a megkeresztelendők oktatásáról. Azt mondod ugyanis, hogy Karthagóban, ahol diakonus vagy, hozzád gyakran hoznak embereket, akiket be kell vezetni a keresztény tanításba s ez azért történik, mert az a híred, hogy neked különös tanítóképességed van, úgy vallásbeli ismereteidnél fogva, valamint előadásod kellemessége miatt. Te ellenben azon aggodalmaskodol: mi módon kell a keresztény vallást a legjobban tanítani? Hol kell az elbeszélést kezdeni s meddig vinni? Vajon az elbeszélés befejezése után kell-e intést alkalmazni, vagy csupán egyszerűen azokat a parancsolatokat előadni, melyek szem előtt tartásával a hallgatók a keresztény élet és hitvallás vezérfonalát megkapják? Megvallottad és panaszoltad egyúttal, hogy beszéded gyakran, ha hosszú volt és kevéssé meleg, önmagad előtt is értéktelennek látszott s nem elégített ki, nem szólva arról, kit oktattál s a többi hallgatóról. Így kényszerítve érzed magad, hogy engem arra indíts – annál a szeretetnél fogva, mellyel neked tartozom – hogy erről a tárgyról vezérfonalat írjak, ha mindjárt – hogy egyéb dolgaim miatt túlságosan megterhelve ne legyek – rövid vezérfonalat.

[A saját munkánkkal való elégedetlenség veszedelme]

	Ami személyes benyomásaidat illeti, ne zavarjon az a körülmény, hogy úgy tűnt föl gyakran, mintha kevésbé értékes és ki nem elégítő beszédet tartottál volna. Lehetséges, hogy az előtt, kit tanítottál, nem így tűnt föl, ámde az a kívánságod, hogy a hallgatónak valami még jobbat nyújts, előtted a mondottakat mások fülei számára méltatlanoknak tűntette föl. Saját szavam nekem is majdnem mindig visszatetsző. Gyakran, midőn valami jobbra törekszem, mielőtt hozzáfogok a hallható hangokkal való kifejezéshez, bensőleg ki vagyok elégítve, de bánkódom azon, hogy a nyelv szívemnek nem tudott eleget tenni. Amit ugyanis én belátok, arról azt kívánom, hogy a hallgató is ép úgy fogja fel, érzem azonban egyúttal, hogy nem úgy beszélek, hogy ezt el is érhessem.
	Ámde gyakran a hallgatók részvétele mutatja, hogy szavam még sem oly rideg, mint előttem látszik, – s hogy belőle hasznot merítenek, onnan látom, hogy kedvvel hallgatják; s buzgón igyekszem, hogy ily szolgálatot, mely mellett a nyújtottnak kedvező fogadtatását látom, el ne hanyagolják. Így abból a körülményből, hogy gyakran hoznak hozzád a vallásban oktatandókat, láthatod, hogy tanításod mások előtt éppen nem oly visszatetsző, mint magad előtt s nem kell föltenned, hogy eredmény nélkül dolgozol, mert gondolataidat nem kívánságod szerint fejted ki, mert a dolgokba éppen nem pillanthatsz egészen bele. Vajon ki lát e földi életben másképp, mint «rejtvényekben és tükörben?» S maga a szeretet sem elég erős arra, hogy a húsburkolat széttépésével az örök világosságba hatoljon, honnan a mi ragyogó de múló tudományaink is származnak. Minthogy azonban a jók napról-napra közelebb jutnak ahhoz, hogy azt a napot, melyet szem nem látott, fül nem hallott s mely emberi szívbe még nem hatolt, az ég változása nélkül s az éjszaka beállása nélkül szemléljék, – a fő ok, amiért a tudatlanok oktatásánál szavunk értéktelennek látszik, abban rejlik, hogy mi szokatlan belátással kívánunk bírni s elkedvetlenít, ha közönségesen beszélünk. S valóban, sokkal szívesebben hallgatnak bennünket, ha a tárgyban magunk is gyönyörködünk; mert a beszédnek folyamatát saját örömünk határozza meg, könnyebben indul így meg s kedvezőbb fogadtatásra talál.

[A tanításban való gyönyörűség]

	Ennélfogva azt, hogy kell a közlendő hitbeli dolgok elbeszélését kezdeni s meddig folytatni, hogyan kell abba változatosságot hozni, hogy hol hosszabb, hol rövidebb, de mindig befejezett legyen s mikor kell hosszabb, mikor rövidebb elbeszélést mondani, könnyű megszabni. De a fő dolog, hogy kedvvel tanítsunk. Ily szabályt kimondani persze könnyű, mert ha Isten már az anyagi alamizsnánál is a jókedvű adakozót szereti, mennyivel inkább van ez így a szellemieknél? De hogy ez a kedv kellő órában meglegyen, ez annak az irgalmasságától függ, aki ezt a parancsot adta. Ezért előbb kívánságod szerint az elbeszélés módjáról akarok szólni, azután a tanításra való kedv megszerzéséről, amit erről nekem Isten sugall.

[Az elbeszélés módja]

	Az elbeszélést teljesnek nevezzük; ha mindenkit, aki ily oktatásban részesül, a szentírás azon szavaitól: «Kezdetben teremté Isten az eget és földet» egészen az egyház mai napi állapotáig vezetünk. Ezzel azonban nem azt mondom, hogy az egész Pentateuch-ot, a bírák, a királyok könyvét, az evangeliumokat, az apostolok cselekedeteit akár, ha könyv nélkül tudjuk, szó szerint, vagy akár saját szavainkkal is egészen elmondjuk, amire időnk sincs, de nem is szükséges. Az egészet általános szempontok szerint kell összefoglalnunk, kiszemelni a különösen nevezetes dolgokat, melyek a hallgatóra nézve érdekesek s az egésznek fordulópontjait teszik. Ekkor nem kénytelen az ember a hallgatót, kinek a dolgokat mintegy fátyol alatt mutattuk be, gyorsan tovaragadni, hanem a nevezeteseknél hosszasabban időzhetünk, kifejthetjük, föltárhatjuk s a hallgatóknak alkalmat adhatunk a csodálkozó szemléletre, míg a többit csak átfutva az összefüggést helyreállítjuk. Ily módon az, amit különösen ki akarunk emelni, a többinek odasorolása által előtérbe kerül. Így a hallgató, kit elbeszélésünkkel ösztönözni akarunk, nem ér fáradtan ehhez a ponthoz s a tanulónak, kit tanítva oktatunk, nem tömjük túl az emlékezetét.

[A szeretet, mint gyakorlati cél]

	De mindezeknél lebegjen szemünk előtt az oktatás végcélja gyanánt a tiszta szív, a jó lelkiismeret, a képmutatás nélküli hit (1. Tim. 1, 5) s ne csak mi vezessünk vissza mindent, amit előadunk erre, hanem a tanítványok tekintete is legyen állandóan odairányozva. Mert mindaz, ami a szentírásban az Úr eljövetele előtt van lefektetve, csak abból a célból van írva, hogy az ő jövetelére a szívek elő legyenek készülve s az egyház jövendő megjelenésében előre jeleztessék.
	De van-e az Úr eljövetelére magasabb ok, mint az, hogy Isten meg akarta mutatni irántunk való szeretetét? Hiszen Krisztus meghalt értünk, még mikor ellenségei voltunk (Róm. 5, 6). Ezt azonban azért mondjuk, mert a parancsolatok célja s a törvény teljesítése a szeretet. (Róm. 13, 10). Így tehát szeretnünk kell egymást; úgy, mint ahogy ő életét áldozta, mi is életünket testvérünknek áldozzuk, mint magának Istennek, ki elsőben szeretett minket, saját fiát adta értünk (Róm. 8, 32); legalább adjuk meg a viszontszeretetet, ha már előbb a szeretet nehezünkre esett. Semmi sem indíthat erősebben a szeretetre, mint hogyha szeretettel közelednek hozzánk. Az már nagyon elfásult szív lehet, amely ha már előbb nem gyulladt szeretetre, legalább a tapasztalt szeretetet ne viszonozná szeretettel.
	Ezt a szeretetet tűzd ki tehát végső célod gyanánt, erre vezess vissza mindent, amit elbeszélsz s rendezd úgy, hogy tanítványod a hallgatás útján a hitre, a hit által a reményre, a remény által szeretetre vezettessék.
	Az elbeszélést kezdhetjük azzal, hogy Isten mindent jól rendezett (1. Mózes 1, 31), folytatva, mint említettem, az egyház jelenlegi helyzetéig; még pedig úgy, hogy az elmondandó egyes események és cselekedetek belső összefüggése megadassék, amelynek fonalán végül mindent a szeretetre visszavezethessünk, amiről senki sem a beszédnél, sem a cselekvésnél tekintetét soha el ne fordítsa. A költői mesékből is, melyeket azoknak a lelkeknek gyönyörködtetésére találtak ki, kiknek tápláléka a hiú csecsebecse, az Ú. n. filológusok igyekeznek hasznot meríteni, bár azok csak a világi hiuságokra vannak is irányítva. Mennyivel inkább kell nekünk arra igyekeznünk, hogy az igazság dolgai, melyeket előadunk, a belső összefüggés kifejtése nélkül más hitet ne ébresszenek, vagy éppen káros vágyakkal ne párosuljanak. De a belső összefüggés bizonyítása miatt az elbeszélés folyamatosságának nem szabad szenvednie s beszédünknek nem szabad bonyolult és nehezen érthető fejtegetésekbe merülni. Nem! A magyarázat és okfejtés olyan legyen, mint az aranyfoglalat, mely a drágakövek szép sorozatát összefogja, anélkül, hogy a túlságos bearanyozással az ékszer összefüggő egységét valamiképp zavarná!

[A kedv megszerzésének módja]

	Azt várod talán ezen a helyen, hogy az ily oktatásra mintát adjak s tettel is mutassam, hogyan kell szavaimat érteni. Meg is teszem majd, amint Isten segítségével lehetséges. Előbb azonban pótolnom kell, amit előbb a kedv megszerzésének útjáról ígértem…
	Arról hallottalak panaszkodni, hogy szavad visszatetszőnek és alantasnak tűnik föl előtted, ha valakit a kereszténységben oktatsz. Ez az én tudomásom szerint nem a tanítandó tárgy hiányában rejlik, melyben mint én tudom, eléggé jártas és tájékozott vagy, sem előadásod fogyatékosságában, hanem inkább a szellem lehangoltságában, vagy abban, amit az előbb említettem. Minthogy t. i. inkább gyönyörködtet az, amit csöndben szellemileg szemlélünk, nem akarjuk magunkat ettől elvonatni a gondolatokat csak határozatlanul visszaadó szavak zajához. Minthogy továbbá a tanítások, melyeket a járatlanokkal közlünk, előttünk teljesen ismeretesek s haladásunkhoz többé nem szükségesek, unalmas reánk nézve gyakran visszatérni rájuk; érett szellemünk bennük, mint oly közönséges dolgokban s gyermekes játékokban, a legkisebb gyönyörűséget sem találja. De a hallgató is lehangolhatja az előadót. Nem mintha hozzánk illenék, emberi dicséretre vágyakozni, hanem mert az, amit nyújtunk, isteni dolog; s minél inkább szeretjük a hallgatóságot, annál inkább óhajtjuk, hogy nekik tessék, ami üdvükre szolgál. Ha ez nem sikerül, lehangolódunk s a beszéd folyamán kedvetlenek és bágyadtak leszünk, mintha hiába fáradoztunk volna. Néha más foglalkozás, melyet szívesen végezünk, vagy mert örömet szerez, vagy mert szükségesebbnek látszik, elvon s valamely föllebbvaló fölszólítására vagy mások kérésére, mely alól nem vonhatjuk ki magunkat, mégis kénytelenek vagyunk valakit tanítani. Ekkor már előzetesen nyugtalanítva fogunk oly munkához, melyhez nagy kedély-nyugalom szükséges; lehangol, hogy nem jut osztályrészünkül az, hogy dolgainkban a kívánt rendet megtartsuk s nem tudunk mindenkinek eleget tenni. Így előadásunk a kedvetlenség benyomása alatt kevésbé lesz kellemes; mint ahogyan a patak a tartós szárazságnál elapad, úgy a kedvetlenség is szavainkat kevésbé dúsan engedi ömleni.
	Néha pedig szívünket valamely bosszúság miatt szomorúság fogja el s ekkor azt mondják: «Jőjj, beszélj ehhez, keresztény akar lenni.» Akik így szólnak, nem tudják, mi emészt belül, rejtve bennünket; ha hangulatunkat nem nyilváníthatjuk, elfogadjuk a megbízást kedvetlenül. S ily előadás, mely az így fölajzott szívből jön, bizonnyal bágyadt és kellemetlen lesz.
	Ennyi sokféle okból lehet lelkünk égboltja felhős. Istennel összhangban eszközöket kell keresnünk, melyek alkalmazása által ez a komorság enged, mi a szellemi buzgalomban örvendezünk s a jó munka nyugodt végzésénél örülünk. «Mert a jókedvű adakozót szereti az Isten. »
	De valóban nehéz föladat a beszédben a kitűzött célig kitartani, ha a hallgatónál nélkülözzük a hatás minden jelét, akár azért, mert vallásos félelemtől áthatva nem meri egy hanggal vagy taglejtéssel helyeslését nyilvánítani, akár azért, mert az előadottat nem látja be, vagy megveti. Minthogy ennek oka előttünk bizonytalan – mert nem látunk a szívekbe –, szavunkkal mindent meg kell kísérelni, ami arra szolgál, hogy őt fölbuzdítsuk s rejtekéből kimozdítsuk. A saját véleményének nyilvánításától visszatartó túlságos félelmet szeretetteljes buzdítással kell elűzni, a bátortalanságot a testvéri közösség kimutatásával megenyhíteni. Kérdésekkel meg kell vizsgálni, megértette-e a dolgot s ekkor bízvást föltehetjük, hogy valamely ellenvetést, mely benne föltámadni látszik, szabadon föl fog hozni. Meg kell kérdezni azt is, hogy nem halotta-e már ezeket a tanításokat s vajon azért, mert előtte ismeretesek, talán nincsenek is hatással reá s felelete szerint kell eljárnunk oly módon, hogy vagy világosabban s határozottabban fejezzük ki magunkat; vagy az előtte ismereteset tovább nem fejtegetjük s csak röviden foglaljuk össze; vagy pedig kiválasztunk valamit, ami a szent könyvekben vagy saját elbeszélésünkben misztikus értelemben van mondva, hogy ennek kifejtésével és földerítésével szavunkat kellemesebbé tegyük.
	Ha azonban nagyon lassú felfogású és ily hatások iránt nincs érzéke és hajlandósága, akkor ezt az irgalmasság nevében el kell viselni; s miután a többi tanítást röviden átfutottuk, a legszükségesebbeket: a katolikus egyház egységéről, a kísértésekről, a keresztény életről a jövendő élet szempontjából komolyan be kell tanítani s többet kell ő érte Istenhez beszélnünk, mint neki Istenről.
	Gyakran az is megesik, hogy az, ki kezdetben szívesen hallgatott, a hallgatástól és állástól kifáradva, ajkait nem dicséretre, hanem ásításra nyitja s azt a szándékát nyilvánítja – bár nem szívesen – hogy távozzék. Amint ezt észrevesszük, szellemét föl kell üdíteni oly szóval, melyet tisztes vidámság fűszerez (mely azonban a tárgyhoz tartozik); vagy valami nagyon csodálatosat, bámulatra méltót kell vele közölni; vagy inkább róla magáról beszélni, hogy a saját üdvéről való gondoskodástól megszállva figyeljen (ámde nehogy bátortalanságát szigorral sértsük, sőt inkább igyekezzünk őt bizalommal megnyerni); vagy pedig segítsünk rajta azzal, hogy üléssel kínáljuk meg. Kétségtelenül jobb azonban, ha – mint az némely templomban a tengeren túl történik – nemcsak a püspökök beszélnek ülve a néphez, hanem a népnek is üléseket adnak, nehogy a beteges az állástól elbágyadva az üdvös figyelemtől elvonassék, vagy éppen távozni legyen kénytelen. És mégis nagy különbség, olyan valaki távozik-e a tömegből erőinek helyreállítása végett, aki a szentségekben való részvétel által össze van kötve az egyházzal, vagy az megy-e el (mert elkerülhetetlenül kényszerítve érzi magát reá, nehogy belső gyöngeségtől ájultan összeessék), kit az első titkokba kell bevezetni; szeméremből ugyanis nem mondja, miért távozik s gyöngesége mégsem engedi, hogy tovább álljon. Saját tapasztalásomból mondom ezt, mert ezt cselekedte egy földmíves, midőn az első keresztény oktatásban részesítettem őt. Ebből megtanultam, hogy nagyon kell vigyázni. De ki kövesse tanácsainkat, ha mi oly férfiaknak, kik testvéreink vagy – ami fontosabb – azok akarnak lenni, nem engedjük meg, hogy jelenlétünkben leüljenek? Hiszen Urunkat magát is, ki előtt az angyalok fölállnak, egy asszony ülve hallgatta meg.
	Előfordulhat azonban, hogy a te kedélyed lehangolt, mert kénytelen voltál valamely szükségesebb teendőt elhagyni, ezért búsulsz s így csak kénytelen-kelletlen tanítasz. Eltekintve attól, hogy mindent, amit emberekkel teszünk, részvétből s a legtisztább szeretet kötelességéből kell tennünk, – arra kell gondolnod, hogy éppen nem bizonyos, mi az, amit hasznosabb megtenni, vagy amit előnyösebb megszakítani vagy egészen elhagyni. Minthogy teljesen tájékozatlanok vagyunk arra nézve, mily érdemeik vannak Isten előtt azoknak az embereknek, kikért éppen dolgozunk, azért nem tudhatjuk, vagy csak nagyon bizonytalan sejtéseink lehetnek arra nézve, vajon számukra pillanatnyilag, mi hasznos. Ezért dolgainkat saját felfogásunk szerint rendezni kell; s ha azokat az általunk megállapított sorrendben végre akarjuk hajtani, nem annak kell örülnünk, hogy az nekünk jól esik, hanem annak, hogy Istennek tetszik, hogy azokat így végezzük.
	Ilyen és hasonló gondolatok és elmélkedések által a kedvetlenség sötétsége eloszlik és a tanításban való buzgóság fokozódik. Ezt nem annyira én mondom neked, mint inkább mindnyájunknak mondja a szeretet, melyet szívünkbe öntött a szentlélek, ki nekünk adatott. (Róm. 5, 5.)
	Minthogy azonban most a kezdők oktatásáról van különösen szó, saját tapasztalásomból akarom megmutatni, hogy engem mindig különböző érzelmek vezetnek, aszerint, mily különböző egyéniségek állnak előttem: művelt emberek vagy szellemileg gyöngék, polgárok vagy idegenek, szegények vagy gazdagok, magánemberek vagy olyanok, kik magas hivatalt vagy méltóságot viselnek, egyik vagy másik népből valók, különböző nemhez tartozók, egyik vagy másik felekezetbeliek, kik valamely téveszme által elfogultak. A lelki-hatások különfélesége szerint igazodik előadásom kezdete, folytatása és vége. Mert a mindannyiunkat egyaránt megillető szeretet mellett nem alkalmazható mindannyiunknál ugyanaz a gyógyszer. Ugyanaz a szeretet egyiknél úgy jelentkezik, mint az életben alkotó erő, a másiknál, mint hanyatló gyöngeség; némelyeket gondoskodó buzgósággal mozdít elő, másoknál fél valami megbotránkozásra okot adni; ennél leereszkedik, amahhoz fölemelkedik; ehhez barátságos édesgetéssel lép, ahhoz komoly intelemmel szól, de senkihez sem ellenségesen, mindenkihez úgy, mint az édes anya. Az, aki nincsen áthatva hasonló szeretettől s olvassa ezt s látja mulasztásunkat, talán arra a gondolatra juthat, hogy boldogoknak érezzük magunkat, mert valamely ajándék folytán a tömeg által elragadtatással ünnepelve tudjuk magunkat. De Isten, kihez eljut a megkötözöttnek sóhaja, tekintsen a mi kicsinységünkre és bocsássa meg a mi vétkeinket.

Fordította: Weszely Ödön

Forrás: Weszely Ödön (szerk.): Nagy pedagógusok. Neveléstörténeti olvasmányok. Második, javított kiadás, Budapest, 1925.  39-46. o.

I. 16. 
Szent Jeromos: Levél Laetához

Szent Jeromos (347 körül – 419/20) egy római nő számára írta alábbi levelét, amelyben annak leánya, Laeta neveléséhez ad gyakorlatias tanácsokat. A levél soraiból kirajzolódik a kolostori élet számára nevelt leány nevelésének programja, amely később az egész középkor nőnevelésében éreztette hatását. 

[Paula nevelése feleljen meg jövendő hivatásának]

	Szent Marcella óhajtása és a Te kérésed azt a feladatot szabják elém, hogy Hozzád, az anyához, szóljak és arra tanítsalak, hogyan kell nevelni a mi Paulánkat, kit már születése előtt Krisztusnak ajánlottál. Sámuel a templomban nevelkedik, Szt. János a puszta magánosságban készül jövendő hivatására. Paulának is készülnie kell életfeladatára.
	A lélek, melynek Isten templomává kell lennie, a következő módon nevelendő.

[Az első oktatás]

	Semmit se halljon, semmit se szóljon, mint ami Istenfélelmet lehel. Szemérmetlen szókat ne értsen, világi dalokat ne ismerjen. A gyönge ajak az édes zsoltárokat tanulja zengeni. Távol maradjon tőle hasonló korú fiúk pajkos társasága, sőt leánytársait és a cselédséget is távol kell tartani a világi társaságtól, nehogy arra, amit vesztükre megtanultak, további szerencsétlenségre még másokat is kioktassanak.

[Olvasás, írás]

	Az első oktatásnál puszpángból, vagy elefántcsontból készült betűket kell kezébe adni s nevüket előtte sorra elmondani. Ezekkel játsszék, hogy játéka is tanulás legyen. Ne csak a betűk sorrendjét tanulja meg s mondja el éneklő hangon, mint egy dalt, hanem változtassuk meg gyakran a betűk sorrendjét, cseréljük föl majd a középsőket az utolsókkal, majd az elsőket a középsőkkel, hogy így ne csak hangzás szerint, hanem a látás alapján is meg tudja őket különböztetni.
	Ha azután reszkető kézzel kezdi az íróvesszőt a viaszkos táblán végig húzni, akkor vagy egy idegen kéz vezesse ujjait, vagy véssük be előre a viaszba a betűket, hogy a mélyedésben haladva, keze el ne tévedjen. A szótagok összekapcsolására buzdítsuk oly apró jutalmakkal, minők e korbeli gyermekeknek örömet szereznek. Legyenek a tanulás alkalmával társai is, kikkel versenyre keljen s kiknek dicsérete ösztönözni fogja. Ha kissé lassú volna, ne korholjuk, hanem buzdítsuk dicsérettel, hogy örüljön, ha a többit fölülmúlja s bánkódjék, ha mások őt fölülmúlták.
	Mindenekelőtt azonban meg kell gátolni, hogy a tanulást meggyűlölje, nehogy a gyermekkorban keletkezett ellenszenv a gyermekéveken túl is tartson. A nevek is, melyekkel lassankint megtanul szavakból mondatokat alkotni, legyenek tervszerűen kiszemelve s ne a véletlennek átengedve; legyenek pl. a próféták és apostolok nevei a patriarkák sora Ádámtól kezdve Máté és Lukács szerint, hogy így az, amit most más céllal tesz, már előre is segítségére legyen az emlékezetnek.

[A dajka és a tanító]

	Éltesebb korú tanítót, jámbor életűt és tudósat, kell választani s nem hiszem, hogy tudós ember rokonnál restellné vállalni azt, amit Aristoteles Fülöp fiánál tett, hogy dacára annak a csekélyre becsülésnek, mellyel az írástanítókat nézték, a tudás elemeire oktatta. Nem szabad kevésre becsülni a kicsit, mi nélkül a nagy meg nem állhat. Már a betűk megnevezése s az első oktatás is másképp hangzik a tanult mester ajkáról, mint a tanulatlanéról. Ezért legyen arra is gondod, hogy a dajka ízetlen kedveskedése által leányod ne szokjék arra, hogy a szavakat csak félig ejtse ki, s bíborral és arannyal játszadozzék. Az egyik árt a nyelvnek, a másik az erkölcsöknek. Ne tanuljon meg zsenge korában olyat, amiről később le kell őt szoktatni. A Gracchusok szónoki képességének fejlesztéséhez már gyermekkorban hozzájárult édesanyjuk kiejtése. Hortensius beszédképessége már atyja térdein megerősödött. Nagyon nehéz kiirtani, amit a zsenge szellem magába fölvett. Ki adhatná vissza a bíborral festett gyapjúnak eredeti fehér színét? Az új korsó sokáig megtartja annak a folyadéknak ízét és szagát, amivel először megtöltötték. A görög történet szerint a hatalmas világbíró Nagy Sándor soha sem tudott megszabadulni viselkedésében és modorában azoktól a hibáktól, miket gyermekkorában tanítójától, Leonidestől tanult el. Az ember nagyon hajlandó a rosszat utánozni s nagyon könnyen utánozzuk azok hibáit, kiknek erényeit elérni nem tudjuk. A dajka ne szeresse az italt, ne legyen könnyelmű, ne legyen fecsegő. A gyermeknek legyen szerény dajkája, komoly nevelője. Midőn a gyermek megpillantja nagyatyját, siessen karjaiba s ölelje át nyakát, s ha nem is akarja, énekelje el neki az Alleluját. A nagyanya legyen elragadtatva általa, az atyát ismerje meg mosolyáról, mindenkihez legyen szeretetreméltó s az egész rokonság örvendjen, hogy ily rózsabimbó fakadt körükben.
	De idejében tanulja meg azt is, mily más nagyanyja és nénje is van, s kinek a tábora számára nevelkedik. Ezekre vágyódjék s hozzájuk sietni – ez legyen az a fenyegetés, melyet számodra tartogat.

[A kézimunka és a böjt]

	Tanulja meg a gyapotot gyaratni, a rokkát tartani, a gyapotkosárkát az ölébe venni, az orsót pergetni s a fonalat hüvelykujjával kihúzni. Vesse meg a selyem szövetet, a seriai gyapjút s az aranyfonállal átszőtt szöveteket. Olyan ruhákat rendeljen, melyek óvják a hidegtől s nem olyanokat, melyek felöltve a testet födetlen hagyják. Étele főzelék és kenyér legyen, nagy ritkán egy kis hal. S hogy ne nyújtsam hosszúra az ínyeskedés ellen való utasításokat, melyekről más könyvben részletesebben szóltam, még csak annyit mondok: úgy egyék, hogy mindig éhes maradjon s utána mindjárt olvashasson és zsoltárokat énekelhessen. De nem helyeslem a zsenge korban a túlságosan hosszú böjtöt, mely mellett az olaj és a gyümölcs heteken át tilos. Tapasztalásból tudom, hogy a csacsi, ha az úton kimerül, tévútra tér. Tegyék ezt Isis és Cybele tisztelői, akik önmegtartóztatásukban sült fácánokat és gerléket esznek, nehogy Ceres ajándékaival magukat megszentségtelenítsék. Az állandó böjtre nézve alapelvül szolgálhat, hogy csak tartós erők bírják ki a hosszú utazást, nehogy eleinte fussunk s azután útközben összeessünk. Egyébként a negyvennapi böjtben, mint előbb említettem, az önmegtartóztatás összes vitorláit ki kell feszíteni s a siető paripák minden gyeplőjét lazára fogni. Természetes, hogy ebben más a helyzet a világiakra nézve, mint az apácáknál és szerzeteseknél. A világi csak újra emészti ilyenkor, mit előzőleg magához vett, saját nedvéből él, mint a csiga s gyomrát előkészíti a bekövetkező lakomákra és hízlalásra. Az apáca és szerzetes azonban ebben az időben szabad folyást engednek buzgóságuknak, hogy mindenkor megemlékezzenek arról, hogy állandóan futni kell. Az oly megerőltetés, melynek vége is van, lehet szigorúbb; annak, amely állandó, enyhébbnek kell lenni. Amannál újra lélegzethez jutunk, ez pedig szakadatlanul tart.

[A szent könyvek olvasása]

	Ékkövek és selyemszövetek helyett szeresse a szent iratokat, melyeken ne a tarka aranyfestés és babiloni bekötés nyerje meg tetszését, hanem a megjavított és jól elrendezett szöveg. Először a zsoltárokat tanulja meg; ezeknek éneklésén üdüljön fel és Salamon bölcs mondásaiból merítsen életelveket. A Predikátorok könyvéből tanulja megvetni a világi örömöket. Jób könyvéből kövesse az erény és türelem példáit. Azután térjen át az evangéliumokra, amelyeket sohase tegyen le többé kezéből. Az apostolok történetét és leveleit élvezze egész lelkével. Ha szívének éléskamráit ezekkel a kincsekkel megtöltötte, akkor tanulja meg könyv nélkül a Heptateuchot, a királyok könyvét, a paralipomenont, Esra és Eszter könyvét. Utoljára, mikor már veszély nélkül történhetik, olvassa az Énekek énekét, nehogy az érzéki szavak alatt a szellemi mennyegzőt félreértse s magát kárára megsebezze. Őrizkedjék az apokrif könyvektől s ha egyszer mégis olvasni akarja, nem azért, hogy benne a hit igazságait keresse, hanem a benne levő előképek iránti tiszteletből, tartsa szem előtt, hogy azok nem azoktól származnak, kiknek nevét viselik, hogy bennük sok a hibás dolog s nagy körültekintés kell hozzá, hogy a sárban az aranyat megtaláljuk. Cyprian művei állandóan kezében legyenek, Athanasius leveleit és Hilarius könyveit akadály nélkül olvashatja. Az ő munkáikban s az ő szellemükben gyönyörködjék, mert az ő könyveikben az igaz hit áhítata igaz alapokon nyugszik.

[A zárdai nevelés]

	Azt feleled erre: Hogyan vigyem ezt véghez én, a római nő, ki itt Rómában az ember-tömegben, a nagyvilágban él? Akkor ne végy magadra ily terhet, hanem amidőn Izsákkal elváltál tőle s Sámuellel ruhácskát adtál reá, küldd el nagyanyjához és nénjéhez. Add át ezt a becses drágakövet Mária istállójának, fektesd a jászolba, hol egykor Jézus dünnyögött. Kolostorban nevelkedjék, éljen a szüzek kórusában. Ne tanuljon meg esküdözni, a hazugságot tartsa Isten-káromlásnak; a világot ne ismerje; éljen, mint angyal; bár húsból is van, legyen a húsnak romlása nélkül; minden embert egyenlőnek tartson nemre nézve. Egyébről nem szólva, megment ez a nagy tehertől, hogy őt őrizzed és a veszélytől megóvjad. Üdvösebb, ha a távollevő után vágyódol, mint ha minden alkalommal azon kell aggódnod: mit mond, kivel beszél, kinek int, kivel van szívesen együtt. Add át a kicsinyt, kinek dünnyögése számodra már most imádság, add át Eustochimnak, mint a szentség társát s egykori örökösét. Őt lássa, őt szeresse, őt csodálja első éveitől fogva, kinek beszéde, járása, tartása maga az erény tanítása. A nagyanya ölén időzzön, aki unokájával ismételni fogja azt, amit leányával már előzőleg elért, ki hosszú tapasztalás után megtanulta, hogyan kell leányokat nevelni, óvni s tanítani, kinek koszorújában naponkint száz szűzi lélek ártatlansága hat. Ó, boldog leányzó, ó, boldog Paula, Toxotius leánya, ki a nagyanya erényei miatt még magasabban áll, mint születésének nemessége folytán…
	Ha Paulát elküldöd, ígérem, hogy tanítója és nevelője leszek. Mint aggastyán vele fogok csacsogni s magamat dicsőbbnek fogom tartani, mint a világi bölcset, mert nem a makedóniaknak a babiloni méreg által elpusztuló királyát fogom nevelni, hanem egy szolgálót, Krisztus menyasszonyát, ki a mennyországnak van szentelve.

Weszely Ödön fordítása 

Forrás: Szent Jeromos: Levél Laetához. Közli: Weszely Ödön (szerk.): Pedagógiai olvasmányok. Szemelvények pedagógiai írók munkáiból tanító- és tanítónőképző intézetek számára, valamint a pedagógiai továbbképzés céljaira. Budapest, 1917. 31-35. o.

I. 17.
Szent Ágoston: Vallomások

Szent Ágoston (354-430) a Vallomások lapjain igen érzékletesen ábrázolta saját gyermekkorát, ezen keresztül a gyermeki fejlődés egyes szakaszait. Visszaemlékezik saját kisgyermekkori csínytevéseire, félelmére az iskolától, az ott elszenvedett büntetéstől, veréstől.    

Kicsiny korára emlékezik és magasztalja a gondviselő örök Istent

	7. Engedj mégis csak szóhoz jutnom irgalmas színed előtt. Por és hamu vagyok. Engedj mégis csak szólnom. Hiszen irgalmasságod felé nyitom föl számat és nem rajtam csúfolódó emberhez szólok. Talán majd mosolyogsz magad is, de rám tekintesz és megkönyörülsz rajtam. Mit mondanék neked Uram Istenem, mint hogy nem tudom: honnét jöttem én e valamibe, amit halandó életnek, vagy inkább élő halálnak nevezzek, nem sejtem, Uram. Vigasztaló könyörületed vett puha ölébe engem. Nem emlékszem erre, de hallottam ezt két testi szülőmtől. Tőlük és bennük mintáztál meg engem az időben. 
	Emberi anyatej édes vigasza fogadott. Nem anyám, és nem dajkáim töltötték magukon színültig az emlőt. Te adtad vélük nekem piciny koromnak táplálékait, rendelésed és a dolgok gyökerébe szórt gazdagságod szerint. Te adtad Uram, hogy ne akarjak többet, mint amennyit juttattál. Te segítetted táplálóimat, hogy amit nekik adtál, nekem szánják oda. Jól ápolt szeretet késztette őket arra hogy nekem adják, amit tőled bőségesen vettek. Magukénak érezték ők az én javamat. Belőlük jött, de nem tőlük volt, amit ők csupán átadtak nekem, mert hiszen tőled van minden jó Istenem, és Istenemből fakad az én teljes üdvösségem. Később derült erre világosságom, midőn hangosan kiáltottál hozzám külső és belső adományaidból. Akkor csupán a szopáshoz értettem, és szenderegtem gyönyörűségemben, vagy talán szepegtem testi bántalmaim közepette. Nem tudtam semmi többet. 
	8. Később már mosolyra nyiladozott ajkam. Előbb csak álmaimban, azután éberen is. Így mesélték ezt rólam nekem, és mert más csecsemőknél ugyanígy látjuk a dolgot, szívesen elhiszem. Magam azonban minderre nem emlékszem. Lassacskán arra is ráeszméltem: hol és merre vagyok. Óhajaimat szívesen föltártam volna azoknak, akiktől vágyaim teljesülése függött, de ennyire nem vittem még. 
	Bennem rejtőztek csak az óhajok és a vágyak, ők pedig kívülem éltek és nem volt semmi érzéki eszközük ahhoz, hogy lelkecském mélyén fürkészhessenek. Kapálóztam és gügyögtem, hogy vágyaimnak valami jelét mutassam. Ez a kevés tellett csak tőlem, és ami éppen tellett, mutogattam. Mindez azonban messzire járt a valóságtól. És midőn rám sem hederítettek, vagy mert nem értették, vagy hogy káromra ne lehessenek, haragszomráddal néztem a nagyokra. Pedig ők sohasem voltak alárendeltjeim, és szabad létükre nem szolgáltak nekem. Sőt, sírással töltöttem rajtuk bosszúmat. Tapasztalhattam és másokon is megfigyelhettem: ilyenek mind a piciny gyerekek. És hogy magam is ilyen voltam, akkoriban ismerő dajkáimnál jobban elmondották ezek a csöpp esztelenek.

A gyermek első szavait tanulja

	13. Nem nőttem ki csecsemőkoromból, és nem jutottam gyermekéveimhez? Vagy hozzám jött el inkább gyermekkorom, és csecsemőkorom nyomaiba lépett? Nem is távozott el a csecsemőkorom, ugyan hová is ment volna? És mégis, egyszer csak nem volt már jelen. Tehát nem voltam már beszédhez nem értő csecsemő, hanem gyermekké cseperedtem, szóra nyíló szájjal.
	Emlékezem erre, de később jöttem tudatára, hogy a beszédet miképpen tanultam. Nem tanítottak rá felnőtt emberek. Nem adogatták szájamba a szókat valamiféle oktatási rend biztos menetében, mint hamarosan később a betűket. A tőled kapott eszecském erejével, édes Istenem, nyöszörgéssel és különféle hanggal, tagjaim ilyen-amolyan mozdítgatásával, közölni akartam magam is a szívem vágyait, hogy fülekre találjanak óhajtásaim. Ámde gyönge voltam arra, hogy mindent kifejezzek és a felnőttekkel sem boldogultam mindig. Vissza-visszacsengett emlékezetemben, hogy ha ők egy-egy dolgot a nevén neveztek, testükkel is odafordultak a nevezett dologhoz, a kimondott szó nyomán. Megfigyeltem ezt és fölfogtam eszemmel, hogy úgy nevezik a dolgot, ahogyan emlegetik, midőn mutogatni akarják nekem. Kiviláglott testi mozdulataikból, hogy a valóságban ezt akarják. Lám, így valamiképpen az összes népek természetes beszéde megmutatkozott. Arcmozdítással és szemhunyorgatással; egyéb testrészek integetésével, lelki vágyakozásokat kifejező hangok zengéséből születik ez, ha kérnek, követelnek, elutasítanak vagy utálnak valamit az emberek.
	Így tehát a különféle kijelentésekben elhangzott igékről, helyénvaló és gyakran hallott szavakról lassacskán megjegyeztem, hogy milyen dolgok jelei azok. Később már rászoktattam számat is ezekre a jelekre, és így adtam tudomásul óhajtásaimat. Vagyis a fölkívánkozó vágyaimat immár jelekkel közöltem enyéimmel, környezetemmel.
	Habár még szüleim tekintélye óvott és felnőtt emberek póráza vezetett, de mélyebben behatoltam már az emberi élet zűrzavaros tömkelegébe.

Gyűlölte a tudományt, szerette a játékokat és félt a veréstől

	14. Én Istenem, Uram, micsoda nyomorúságot és mennyi kötekedést tapasztaltam ottan.
	A helyes élet útját így ecsetelték gyermekszemem elé: az intő szónak engedelmeskedjem, hogy sokra vigyem a földön és babért szerezzek az emberi dicsőség és a talmi gazdagság szolgálatában görnyedő, csak szópazarló művészet terén.
	Ezért tehát iskolába adtak. Ismerkednem kellett a betűk seregével. Én szerencsétlen flótás! Nem tudtam még, hogy mi haszna ennek, és ha lanyhult bennem a tanulás vágya, keményen kikaptam. Dicsérgették ezt bölcsen a nagyok. E földi életet előttünk élők közül sokan seregeltek ezeken a keserves utakon, amelyekre most rákényszerült a lábunk, hogy Ádám gyermekeinek kínját és gyötrelmét mi is csak tetézzük.
	Találtunk azonban hozzád könyörgő embereket, Urunk, és megtanultuk tőlük, sejdítve immár téged, amennyire ez tőlünk telhetett, hogy nagyságos valaki vagy, bár meg nem jelensz érzéki valónknak, de meghallgatsz minket segíthetsz rajtunk. Így már gyerekfejjel könyörgésbe kezdtem, én segítségem és menedékem, hozzád. Megoldozgattam nyelvem kötelékét, hogy hívogassalak téged. És könyörögtem kicsi mivoltommal, de nem kicsi indulattal hogy az iskolában meg ne verjenek. Mikor meg nem hallgattál engem, bár ez nem volt éppen nekem haszontalan, kacagtak rajtam a felnőtt emberek, és közöttük bizony még szüleim is. Ők egyébként rosszat nem akartak nekem, de mondom, kacagtak veretéseimen, amelyeket akkor olyan nagy és súlyos veszedelemnek láttam.
	15. Akad-e uram, hozzád szenvedélyesen ragaszkodó, igazán nagy lélek, ismét mondom, kerül-e, akad-e beléd jámborul kapaszkodó, szeretetedben szinte fölényesen lángoló lélek (mert az ilyesmit holmi érzéketlen ember még csak könnyen megcselekszi), amely a kínpadot, az acélkarmokat, s az egyéb hasonló kínzószerszámokat (elkerülésükért bizony a kerek világon esengő félelemmel rimánkodnak hozzád) annyira fitymálja, bár szereti a tőlük nyöszörögve ijedezőket, mint amennyire szülőink nevettek a tanítóktól reánk, gyerekekre mért keserves veréseken? 
	Nem rémüldöztünk kisebb mértékben a büntetések miatt, és ne is könyörögtünk hozzád kevesebbet, hogy mindezektől megmenekülhessünk, és mégis gonoszak voltunk, mert hanyagabbul olvastunk, írtunk, vagy nem törődtünk annyit a tudománnyal sem – mint ezt tőlünk követelték.
	Az emlékezetben és a tehetségben nem mutatkozott hiány Uram, hiszen úgy akartad, hogy mindezekből korunkhoz mérten elegendő legyen. Ámde csalogatott a játék gyönyörűsége és megbüntettek érte olyanok, akik bizony ebben a maguk is ludasak voltak. Azonban a felnőttek játékos léhaságát elfoglaltságnak nevezik, ha meg gyermeknél fordul elő ilyesmi, megrakják őt szegényt a felnőttek. 
	És senki sem szánja a gyerekeket, vagy az ilyen felnőtt embereket, vagy éppen mind a kettőt. Talán jónak láthatja valaki, ha igazságos szemmel nézi a világot, a súlyos veréseket, amelyeket gyerekfejjel kaptam a labdajátékomért, csak mert ez a játék akadályozott a tudományok gyorsabb elsajátításában, bár velük felnőtt létemre csúnyább játékokat űztem?
	Vagy mást cselekedett talán ugyanaz az ember, aki engem veréssel fenyített? Hiszen ha valami csip-csup kérdésben fölébe kerekedett tanító társa, a sárga irigység, az epe jobban gyötörte őt, mint engem, midőn a labdában legyőzött egy-egy versenyző pajtás.

A gyermekkor bűnei kísértenek minket a későbbi esztendőkben is

	30. Ilyen szokások küszöbén heverésztem én szerencsétlen gyermek. És a küzdőtér viaskodásához tartozott, hogy jobban féltem a barbár nyelvtani hibáktól, semmint őrizkedtem az olyanok megirigylésétől, akik ezen a téren nem botladoztak, holott magam belebonyolódtam efféle hibákba. 
	Mindezt elmondom és bevallom, Istenem.
	Viselkedésemért azok dicsértek meg, akiknek akkor tetszésére lennem egyet jelentett nekem a tisztességes életmóddal. Nem láttam az aljasság mélységes szakadékát, amelybe szemed elől aláhanyatlottam. Mi lehetett már színed előtt nálam aljasabb, ha egyszer elveszítettem az ilyenek kegyét is? Pedig így volt, mert ragaszkodtam játékaimhoz, vonzottak az üres látványosságok, majmoltam izgatott lélekkel a színészeket, és azért tömérdek hazugsággal becsaptam nevelőimet, tanítóimat, sőt szüleimet is rászedtem.
	Még loptam is szüleim pincéjéből és asztaláról. Hol a torkosság csalogatott erre, hol meg azért cselekedtem ilyesmit, hogy legyen mit adnom pajtásaimnak. Ők ilyen ajándékért bevettek játékukba, pedig abban maguk is az enyémhez hasonló örömet találtak. És a játékok menetén, ha legyőzött a nagyravágyás hiú ördöge, nem egyszer csalafintasággal szedegettem győzelem babérját. Másban nem tűrtem az ilyet. Ha valakit rajtacsíptem, nagydühösen leszidtam, pedig magam is hasonlóképpen cselekedtem. Viszont ha engem lelepleztek és rámpirítottak, inkább kényemre-kedvemre haragoskodtam, semhogy engedjek a csalafintaságból.
	Nos, ilyen a gyermeki ártatlanság?
	Könyörgök Istenem, nem, nem ilyen Uram. És bizony ezek a hibák átszivárognak a tanítókról, a nevelőkről, a diákokról, a golyókról, a verebekről… a kormányzókra, a királyokra, az aranyra, a birtokra, a rabszolganépre. Lényegében hasonló botlások következnek a későbbi korokban. Igaz, nyomukban a büntetés is nagyobb, mint volt egykor a pálca.
	Törékeny gyermekben adtad elénk az alázatosság jelképét Királyunk, midőn így szólottál: „ilyeneké a mennyek országa”.

Fordította: Városi István

Forrás: Szent Ágoston: Vallomások. Budapest, 1987. 28-30. 34-37.; 52-53. o.

I. 18. 
Szent Benedek Regulája

Szent Benedeknek (480 körül -547) a Monte Cassino szerzetesei számára írt Regulájában utalásokat találunk arra, hogy a kolostorban olyan gyermekek is éltek, akiket szüleik Istennek ajánlottak, oblátusként szerzetesnek szántak.    

[Hogyan kell a kiskorú gyermekeket megbüntetni?]

	Minden életkornak és értelmi fejlettségnek legyen meg a maga mértéke. Ezért valahányszor a gyermekek és a serdülők vétkeznek, vagy akik kevésbé tudják megérteni, hogy milyen büntetést jelent a kiközösítés, az ilyeneket szigorú böjttel sújtsák, vagy pedig kemény veréssel büntessék meg, hogy kigyógyuljanak.

[A nemesek vagy szegények fiairól, akiket felajánlanak]

	Ha esetleg valamelyik nemes ajánlja föl gyermekét Istennek a monostorba, és a fiú még kiskorú, szülei készítsék el a fent említett kérvényt, és az áldozati adománnyal együtt magát a kérvényt és a fiú kezét burkolják be az oltár terítőjébe, s így ajánlják fel őt.
	Vagyonukat illetően pedig ugyanebben a kérvényben ígérjék meg esküvel, hogy sohasem fognak neki sem személyesen, sem közvetítő által bármit is juttatni, vagy a birtoklásra alkalmat szolgáltatni. Vagy ha ezt tenni nem akarják, hanem valami alamizsnát akarnak a monostornak felajánlani, állítsanak ki a monostornak szánt dolgokról adománylevelet, fenntartva maguknak, ha úgy tetszik, a haszonélvezetet. Így vegyék elejét annak, hogy a fiúnak ne maradjon semmi hiú reménye, ami őt megcsalhatná, és romlásba dönthetné – mitől Isten óvjon –, pedig tapasztalatból ismerünk ilyen esetet.
	Hasonlóképpen tegyenek a szegényebbek is. Akiknek pedig éppen semmijük sincsen, egyszerűen készítsék el a kérvényt, és az áldozati adományokkal együtt ajánlják fel fiúkat tanúk jelenlétében.

Fordította: Söveges Dávid

Forrás: Szent Benedek Regulája. Budapest, 1995. 75-76.; 116-117. o.

I. 19. 
A szerzetesnek szánt gyermekek 
nevelése a kolostorban

Az alábbi részlet a kolostorokban nevelt oblátus (’felajánlott’, azaz: szerzetesnek szánt) gyermekek életének hétköznapjait illusztrálja.

	Mikor eljön a nocturnák, s általában a horák ideje, ha a gyermekek valami hibát tesznek a zsoltármondásban vagy az énekben, akár azzal, hogy elalszanak, vagy ehhez hasonló kihágásokat követnek el, ne legyen helye semmiféle késedelemnek, hanem azonnal vettessétek le a csuhájukat és kámzsájukat, és ingre vetkőzötten verjétek meg őket hajlékony és sima fűzfavesszőkkel, amelyekről erre a különleges célra már eleve gondoskodtatok.
	És minthogy addig, míg az apát a dormitoriumban az ágyában fekszik, senki sem üthet zajt, amellyel a testvéreket korán reggel felébressze, hogy keljenek fel, … ezért a fiúk magistere keljen fel egészen halkan, és éppen csak érintse meg finoman mindegyik gyermeket egy vesszővel, hogy ezzel felkeltse álmából. Akkor aztán keljenek fel olyan gyorsan, ahogyan ez egyáltalán lehetséges, s elhagyva a dormitoriumot, mosakodjanak és fésülködjenek meg, és mondják el imáikat…
	Minden két-két gyermek között aludjanak magisterek a dormitoriumban, más alkalmakkor pedig üljenek mindig kettejük között. Éjszaka erősítsenek gyertyákat azokra a szögekre, amelyek a lanternák tetején vannak, hogy tisztán lehessen látni mindent, amit csinálnak. Ha lefekszenek az ágyba, mindig legyen közöttük egy mester vesszővel, s ha éjszaka van, gyertyával; egyik kezében tartsa a gyertyát, a másikban a botot … mert a gyermekeknek mindig szükségük van fegyelmezéssel összekapcsolt felügyeletre és felügyelettel összekötött fegyelmezésre. És tudjátok meg, hogy abból áll az egész fegyelmezés, hogy vesszővel megverjük őket, vagy erősen meghúzzuk a hajukat, de sohasem szabad őket rúgással vagy ököllel fegyelmezni, vagy nyitott tenyérrel, vagy valami hasonló módon.

Forrás: De antiquis monachorum ritibus lib V. c V. 231. Közli: Kulcsár Zsuzsanna (szerk.): A középkori élet. A szemelvényeket fordította: Illyés Gyula, Jékely Zoltán, Kulcsár Zsuzsanna, Mezey László, Rácz Miklós, Rónay György, Szabó Lőrinc, Váczy Péter, Végh György, és Weöres Sándor. Budapest, 1964. 175-176. o.

I. 20. 
Alcuin levele Nagy Károlyhoz

Alcuin (730 körül - 804) a tudós klerikus és nevelő, Nagy Károly aacheni udvarának palotaiskolájában arisztokrata származású fiatalok oktatásával foglalkozott:  

	Semmilyen eszköz sem magasztosabb a bölcsességnél a boldog élet eléréséhez, semmi sem kellemesebb a bölcsesség gyakorlásánál, semmi sem vértez fel jobban a vétkek ellen, semmi sem dicséretreméltóbb, bármilyen méltóságot tölt is be az ember. De a filozófusok mondása szerint is, semmi sem szükségesebb a nép kormányzásában, semmi sem hathatósabb eszköz az életnek helyes elvek szerint való berendezésére, mint az ékességet adó bölcsesség, a dicsőséget adó tudomány és az erőt jelentő tanultság. (...)
	Ennek buzgó elsajátítására és a mindennapi gyakorlás révén teljes birtokba vételére ösztönözd, uram király, a palotádban lévő összes ifjakat, hogy ebben haladjanak előre ifjúkorukban, hogy öregkorukra méltók legyenek a tiszteletre és így elérhessék az örök boldogságot is. Ami engem illet, én szerény tehetségemhez képest buzgón fogom elhinteni a bölcsesség magvait ezen a vidéken alattvalóid között, arra a bölcs mondásra gondolva: „Vesd a magvat reggel, és este se nyugodjon a kezed, mivel nem tudod, melyik kel ki inkább, ez, vagy amaz. De ha mindkét vetés kikel, annál jobb.”
	Reggel, ifjúságom idején tudománnyal eltelve Britanniában vetettem a magot. Most pedig, hidegülő vérrel, mintegy életem estéjén, Frankhonban hintem szüntelenül a magvakat, mert azt kívánom, ha Isten megadja, hogy minden vetés kikeljen.

Fordította: Horváth János

Forrás: Ifj. Horváth János és Kardos Tibor (szerk.): Világirodalmi antológia. II. kötet, Budapest, 1952. 21. o.

I. 21. 
Hrabanus Maurus: A hét szabad művészet

Hrabanus Maurus (780 körül - 856) a fuldai kolostor iskolájában tanult, majd Nagy Károly utasítására Alcuin vezetése alatt folytatott további tanulmányokat. Fuldába való visszatérte után a kolostor iskolájának vezetője lett, létrehozta a belső és a külső iskolát. A „hét szabad művészet” (azaz: tudomány) egyes diszciplínáinak tartalmát a következőképpen magyarázza egyik művében:   

	1. Az első közülök a grammatika. Ez az a tudomány, mely előadja, hogyan kell magyarázni a költőket és írókat és hogyan kell helyesen írni és beszélni. Így tehát anyja és alapja a szabad művészeteknek, melyeket a keresztény iskolának művelnie kell, mert a helyes írás és beszéd rajta épül. Honnan tudhatná valaki a betűk és szótagok értelmét, az egyes verslábakat, hangsúlyt, írásjeleket? Vagy honnan merítené a beszédrészek alaptörvényeit, az alakzatok (figurák) ékességeit, a szóképek jelentését, a szófestést, a helyesírást, ha előbb a grammatikával meg nem barátkozott?
	2. A rhetorika a szép beszéd művészete. Amit a szónok és hithirdető ékesen és hathatósan tanítani képes, az az ebben való jártasságnak köszönhető.
	3. A dialektika az értelemnek tudománya, mely által vizsgálódunk, fogalmakat meghatározunk, fejtegetünk úgy, hogy az igazat a tévestől meg tudjuk különböztetni. Ennek folytán a tudományok királya. Megtanít tanítani és tanulni, csak ő biztos a tudásban s csak ő adhat helyes tudást. Általa tanuljuk megkülönböztetni az okot az okozattól, vonunk következtetéseket s találjuk meg a helyes következményt; általa ismerjük meg, ami a dolgok lényegének ellentmond, ami vitás a dolgokban, ami helyes, valószínű vagy teljesen téves.
	A mathematika az a tudomány, melynek tárgya az absztrakt kiterjedés. Fölosztjuk: arithmetikára, zenére, geometriára és asztonómiára.
	4. Az arithmetika a szám által meghatározható kiterjedések, a számok tudománya, mert a szám neve görögül: arithmos. A számok jelentőségét nem szabad alábecsülni; mert hogy a szentírás számos helyén mily nagy a jelentőségük, minden buzgó kutató előtt világos. Nem hiába mondja az Isten dicsőitésére a zsoltár: «Te mindeneket rendeztél mérték, szám meg súly szerint!» A számok nem ismerése gyakran elhomályosítja annak megértését, ami a szentírásban jelképekben van kifejezve és titkos értelmű.
	Példa: Mózes, Illés és Krisztus 40 napig böjtöltek. 40 = 4 x 10; 4 az idő jelképe, mert a napnak és évnek 4 szaka van; 10 = 3 + 7; a 3 jelenti a Teremtőt, a szentháromságot, a 7 jelenti a Teremtményt a lélek (3 lelki tehetség) és test szerint (4 elem).
	5. A geometria az alakoknak szemléleten alapuló meghatározása s a filozófusok szokásos bizonyítéka, mellyel igazolják, hogy Isten azt saját műveiben alkalmazta. Az istenség, ha szabad így mondanunk, bizonyára geometrikusan jár el, amennyiben a teremtményeknek, melyeket máig fönntart, különböző alakokat ád; amennyiben a csillagoknak imádásra méltó hatalommal kiszabta pályájukat, a bolygókat körben járatja s az állókat határozott pontokra erősítette. Ezt a tudományt a szent sátor építésénél is alkalmazták, ahol ugyanazt a mértéket, ugyanazt a kört, négyszöget s a többi geometriai alakokat alkalmazták.
	6. A zene az a tudomány, mely a hangokban észrevehető időrészek számáról szól. Oly magasztos és hasznos, hogy az, aki nem tudja, az egyházi hivatást méltóan nem töltheti be. Minden, ami szépen van előadva s kedvesen zeng, tőle kapja mértékét. Csak a zene segítségével ünnepeljük az egész istentiszteletet méltó módon.
	7. Az asztronómia az a tudomány, mely az égi csillagzatok képeit és futását és a csillagoknak egymáshoz és a földhöz való viszonyát kutató szemmel vizsgálja. Ha tiszta és szerény szellemmel mélyedünk belé, nagy szeretettel tölt el. Mert mily fölséges dolog: fölemelkedni lelkileg az egekbe, s az egész földöntúli szerkezetet kutató értelemmel elemezni, s a behatoló értelem élességével legalább részben földeríteni, amit a megmérhetetlen tér titokba burkolt! Az asztronómiának azt a részét, mely a nap, hold és csillagok járását kutatja s az idők változásait megfigyeli, a papságnak gondosan meg kell tanulnia, hogy az elmúlt évek folyását helyesen kiszámíthassa, a húsvéti ünnepek kezdetét és az ünnepnek idejét maga meghatározhassa s az egyházi községnek rendszerint tudtul adhassa.

Fordította: Weszely Ödön

Forrás: Weszely Ödön (szerk.): Nagy pedagógusok. Neveléstörténeti olvasmányok. Második, javított kiadás, Budapest, 1925.  47-49. o.

I. 22.
A prágai egyetem alapítása

A 14. század legjelentősebb közép-európai egyeteme a prágai (1348) volt, amely már megalakulásakor is teljes szerkezettel, négy fakultással rendelkezett. Ez azért volt jelentős fejlemény a felsőoktatás történetében, mert a krakkói (1364) és a bécsi (1365) egyetemen a pápa nem engedélyezte a teológiai kar megnyitását. Így a század folyamán magyar diákok is jelentős számban folytatták itt  tanulmányaikat. 

	Az Úr 1348. évében, Szent Márk napján tette le Károly úr, a rómaiak és Csehország királya az alapkövet, és alapította a prágai újvárost [...] Az 1348. esztendőben Károly úr, a rómaiak és Csehország királya, az isteni szeretet buzgalmától égve, meleg felebaráti vonzalomtól eltelve, és azon kívánságtól áthatva, hogy országa boldogságát növelje, és cseh birodalmát dicséretesen fölemelje, az apostoli széktől kiváltságokat eszközölt ki egy Prága városában felállítandó egyetem számára, és ezenfelül mint cseh király számos kiváltságot adott az itt tanulóknak. Különböző más országokból sok teológiai magistert és kánonjogi doktort hívott meg, hozzáértő, az egyes tudományokban járatos és képzett embereket, hogy azok Isten egyházát és embertársaikat a tudományokban és erkölcsökben építsék. Azt akarta, hogy a prágai egyetemet minden tekintetben azon párizsi főiskola szokásai és módja szerint rendezzék be és vezessék, ahol valaha fiatal éveiben maga a király is tanult. 
	Az előadásokat tartó magisterek állandóan, évről évre meghatározott járandóságot kaptak. Így alakult meg Prága városában egy olyan egyetem, amelyhez foghatót Németország egyetlen részén sem lehetett találni, és jöttek a diákok, nemesek és fejedelmek fiai is, idegen országokból, mint Anglia, Franciaország, Lombardia, Magyarország és Lengyelország, valamint a szomszédos országokból is. Prága városa az egyetem miatt nagy hírnévre tett szert, és oly ismertté vált az idegen országokban, hogy a tanulók nagy száma következtében az élet jelentősen megdrágult, oly nagy volt az ideáramló tömeg. Midőn Károly úr látta, hogy az iskola ily nevezetessé növekszik, a diákoknak ajándékozta a zsidók házait; és egy kollégiumot is odahelyezett magisterekből, akik minden nap olvasni, vitázni tartoztak. Használatukra könyvtárat is alapított, és az oktatáshoz szükséges könyvekről feles számban gondoskodott. E magisterek a diákoktól kapott jövedelmeken kívül meghatározott évi járandósággal bírtak, és bőven el voltak látva.

Fordította: Kosáry Domokos

Forrás: Beneš Krabice Krónikája. Közli: Makkai László (szerk.): Történelmi olvasókönyv. Második kötet, Budapest, 1980. 110-111. o.

I. 23.
Lovagi nevelés

Az alábbi két részlet a középkori lovagi nevelés „tananyagának” gyakorlatiasságát példázza, illetve rávilágít az alkalmazott nevelési módszerek sajátosságaira. Az idézetből kitűnik, hogy a testi fenyítést még a királyi gyermekek nevelésekor is sűrűn alkalmazták. 

	Berhtung herceg gondjaiba vette Wolfdietrichet. Ez a mélységesen hű férfiú saját tartományába vitte a fiút. Itt öt éven át nevelte Berhtung kis hűbérurát. Valóban sok mindenre megtanította: megtanította messzire ugrani, dárdát vetni. Játék közben sok más ügyességre is ránevelte. Késdobásra is oktatta. Ennek nagy hasznát látta később, mert ha ehhez nem ért, egy pogány megölte volna…

* * *

	A királyasszony gyermekeire éppúgy vigyázott, mint saját magára. Nagy gondot fordított arra, hogy helyesen és főleg, hogy erényessé neveljék őket.
	Tudta, hogy meg vagyon írva: Aki sajnálja a vesszőt, az gyűlöli fiát. Felszólította a nevelőt, akire a gyermekszoba rá volt bízva, hogy tartsa féken a gyermekeket, valahányszor rosszak, feddje és verje meg őket, ahogyan bohó gyermekekkel gyakran meg kell tenni.
	Hála anyjuk vallásos gondoskodásának, gyermekei túlszárnyaltak jó magaviseletben sok olyat, aki náluk idősebb volt; egymás között mindig gyöngéden és békésen viselkedtek, és a fiatalabbak mindig megadták az illő tiszteletet az idősebbeknek. Így azután, a mise szertartása idején, amikor az oltárhoz léptek, hogy szüleik után engesztelő áldozáshoz járuljanak, a fiatalabbak soha, egyetlen esetben sem merészelték megelőzni az idősebbeket. Az a szokás ugyanis, hogy az idősebbek haladjanak az ifjabbak előtt, születésük rendjének megfelelően.

Forrás: Wolfdietrich B. II. 263-265. o. és Turgotus: Skóciai Szt. Margit élete. II. § 33. o. Közli: Kulcsár Zsuzsanna: A középkori élet. Budapest, 1964. 160-161. o. 

I. 24. 
Castiglione: Il Cortegiano

Baldassare Castiglione (1478-1529) itáliai író és diplomata „Az udvari ember” (Il Cortegiano) című könyvében szinte programot ad a reneszánsz főúri nevelés számára. A testét és szellemét lehetőleg mindenoldalúan fejlesztő „univerzális ember” (uomo universale) eszményképe az ókori kalokagathia-eszmény újrafogalmazását és továbbfejlesztését jelenti. A tehetős nemesi és polgári családok fiai számára felkínált nevelési cél vonzó, mert az ideális „udvari ember” képességei révén megtalálhatja helyét a legelőkelőbb társasági körökben. A reneszánsz embereszmény egyfelől arisztokratikus a benne felvonultatott klasszikus műveltségi tartalmak és esztétikai elemek révén, másfelől pedig rendkívül gyakorlatias, hiszen magába foglalja az érvényesüléshez szükséges viselkedési formákat is.   

	[Az Udvari Embertől] azt kívánom, hogy a tudományokban a középszerűnél képzettebb legyen, legalábbis azokban, melyeket humanisztikusoknak nevezünk; és ne csak a latin nyelvet ismerje, de a görögöt is, azért a sok különféle dologért, melyet azon a nyelven oly isteni szépséggel írtak. Otthonos legyen a költők írásaiban, nem kevésbé a szónokok és történetírók műveiben, gyakorlott legyen a versek és próza írásában, főképp ezen a mi olasz nyelvünkön; ami által nem csak magának szerez örömet, de módot nyújt hölgyekkel való sok kellemes társalgásra, kik rendesen szeretik az ilyen dolgokat. És ha egyéb teendői vagy lustasága miatt írásaiban nem éri el a tökéletességnek azt a fokát, amellyel dicséretet aratna, ügyeljen arra, hogy elrejtse azokat, nehogy miattuk kinevessék, és csak megbízható barátnak mutassa; mert legalább azt a hasznot húzza ezekből a gyakorlatokból, hogy meg tudja ítélni mások munkáját: mert valóban lehetetlen, hogy az, aki nem szokott írni, ha még oly tudós is, mégis tökéletesen megismerhesse és értékelhesse a stílusok édességét és kitűnőségét, és azokat a rejtett szépségeket, melyek a régiek írásában találhatók.
	Azt kívánnám azonban, hogy a mi Udvari Emberünk állandóan lelki szemei előtt tartsa a következő szabályt: legyen ebben úgy, mint minden másban is óvatos és szerény inkább, mint merész és ne képzelje végeredményben, hogy valamihez ért, amihez nem ért, mert természetünknél fogva mindnyájan jobban szomjazzuk a dicséretet és jobban szereti fülünk a dicsérő szavak hangzását bármilyen más édes melódiánál; mint a Szirének dala, a dicséret sokszor vízbe fulladását okozza annak, aki csábító szavai ellen nem védekezik.
	Uraim, tudjátok meg, hogy csak akkor elégszem meg az Udvari Ember tulajdonságaival, ha mindezeken kívül jó zenész is lesz, és ne csak hallás után és szabadon, kottákat olvasva tudjon játszani, de különféle hangszerekhez is értsen; mert ha meggondoljuk, nincs jobb pihenés fáradtság után és beteg lelkeknek jobb és dicséretesebb foglalkozás és szórakozás a zenénél. Főképp udvaroknál, ahol a zene mindenkire oly frissítőn hat az unalmak közt, sok dolog történik a hölgyek kedvéért, kiknek szelíd és szerető lelkületét könnyen áthatja a harmónia és édességgel tölti el. Ezért nem csoda, hogy régi időktől fogva mindig a zene felé hajlottak és kedvenc lelki táplálékuknak tekintették.

Fordította: Gróf Zichy Rafaelné

Castiglione: Az Udvari Ember. Budapest, é. n. 86-87.; 90. o.

I. 25.
Erasmus: A gyermekek korai erkölcsös 
és tudományos nevelése

A reneszánsz humanistái a gyermekkor sajátosságai iránt felfokozott érdeklődést tanúsítottak. Műveikben a gyermekre és a nevelésre-oktatásra vonatkozó újszerű, a mai olvasó számára is meglepően „modern” gondolatok egész sorát találhatjuk. Jól érzékeltetik az átformálódó attitűdöket, a gyermekkor lassú „emancipálódását” az alábbi részletek, amelyek Rotterdami Erasmus (1469-1536) egy 1529-ben írt értekezéséből származnak. 

[A gyermekek nevelhetők, sőt nevelésre szorulnak]

	A gyermek, mihelyt megszületik, mindjárt fogékony az iránt, ami az emberre vonatkozik. Ennélfogva Vergilius utasítása szerint már zsenge korától fogva fordíts rá különös gondot. Nyújtsd a viaszt, amíg lágy, alakítsd az anyagot, amíg enged; a legkellemesebb szagú folyadékkal töltsd meg az új edényt, akkor fesd meg a gyapjat, mikor a kallóstól hófehéren haza kerül és még semmi szenny nem rútítja el. Igen szellemesen fejezte ki ezt Antisthenes, aki elvállalván egy fiút nevelés végett, az apának a kérdésére, hogy miféle szerekre volna szükség, ezt felelte: «Új könyvre, új íróvesszőre és új táblára». A bölcs kétségkívül még alakítatlan és elfogulatlan lelket kívánt.
	Az alaktalan anyagot a maga alaktalanságában megtartani nem lehet, ha emberi formát nem alkotsz belőle, magától állati alakot vesz föl. Mivel Isten és a természet köteleznek a nevelés tisztére, meg ha talán reményed sem lenne, hogy fáradságodnak gyümölcsét látod, gondold meg, mekkora vigasztalást, mekkora hasznot, mekkora tekintélyt szereznek a szülőknek a kora gyermekségüktől jól nevelt fiuk. Ellenkezőleg minő szégyent, minő szerencsétlenséget hoznak szülőik fejére a helytelenül nevelt gyermekek. Nem szükséges, hogy az olvasónak a régi krónikákból említsek fel példákat, csak nézzen körül városának családjai között, elég példa mutatkozik mindenfelől. Tudom, hogy gyakran lehet efféle felkiáltásokat hallani: «Minő szerencsés volnék, ha gyermekeim nem volnának! Minő boldog volnék, ha nem szültem volna!» Megvallom, hogy vesződséges feladat a gyermekek nevelése, de senki sem születik, csak önmagának, senki sem születik arra, hogy csak henyéljen. Atya akartál lenni, légy tehát lelkiismeretes atya! Nem csupán a te számodra nemzeted gyermekeidet, hanem az állam szolgálatára; vagy hogy keresztényiesen beszéljek, az Isten szolgálatára, nem saját szolgálatodra.

[…]

[A szülők feladatai]

	Ismerek igen kiváló főurakat, kiknek számos gyermekük közül alig maradt meg egy is viruló állapotban; egyik a szépítgetve «francia betegség»-nek nevezett nyavalyában senyved és fél lábával már a sírban van; a másik egy versenyivásban dőlt ki; a harmadikat akkor szúrták le, mikor éjszaka álarcosan rossz hírű házakban csatangolt. Mi ennek az oka? Az, hogy a szülők elegendőnek tartják, hogy gyermekük van és annak elég vagyont gyűjtöttek, nevelésével nem törődnek. A törvények szigorúan intézkednek azokkal szemben, akik kicsinyeiket kiteszik és martalékul adják az erdő vadainak. De nincs kegyetlenebb kitétel, mintha azon lényt, akit a természet azért adott, hogy a legalkalmasabb módon minden jóra rávezessük, az állati szenvedélyek karjaiba dobjuk.
	Ha egy thessaliai asszony akadna, aki fiadat bűbájosságával sertéssé vagy farkassá tudná és akarná varázsolni, nemde nem találnál büntetést, amely eléggé súlyos lenne azzal szemben. Már pedig amit annál az asszonynál átokkal illetsz, ugyanazt teszed magad is szántszándékkal. Minő rettenetes vadállat a fajtalanság, mily falánk és kielégíthetetlen szörnyeteg a pazarlás, mily féktelen dúvad a részegség, mily ártalmas féreg a harag, mily borzasztó ragadozó a nagyravágyás! Ezeknek a vadaknak teszi ki fiát mindenki, aki mindjárt legzsengébb éveiben meg nem szoktatja, hogy az erényt szeresse, az aljasságot pedig utálja; sőt nemcsak hogy odadobja gyermekét a vadállatoknak, ahogy odadobják kicsinyeiket a kegyetlen szívű szülők, hanem ami még ennél is rosszabb, saját veszedelmükre nevelnek borzasztó és ártalmas szörnyeteget.
	Az emberiségnek átkozott osztályát alkotják azok, akik a gyermekek testét varázslással megrontják; mit gondoljunk azonban azokról a szülőkről, akik hanyagságukkal és hibás nevelésükkel a lelket teszik tönkre. Gyermekgyilkosoknak azokat nevezik, akik az alig megszületett magzatot megölik és csak a testet semmisítik meg, de mennyivel nagyobb azok elvetemültsége, akik a lelket gyilkolják meg. Mert ugyan mi más a lélek halála, mint az ostobaság, tudatlanság és gonoszság? Nem kevésbé vétkezik az ilyen ember hazája ellen is, melynek egy romlott polgárt állít szolgálatába, amilyen különben ő maga is. De vétkezik az Isten ellen is, aki azért adott neki magzatot, hogy jámborságban nevelje. Ebből világos, mily súlyos és nem egyszerű bűnt követnek el, akik a gyermekkorban levők nevelését elmulasztják.

[…]

[A szántóföld-metafora]

A természet kitűnő talajú, noha még megműveletlen szántóföldet ad a kezedbe, te azonban gondatlanságból elnézed, hogy a tövis és csipke belepje, ámbár ezeket később alig lehet emberi munkával kiirtani. A kicsiny magban minő hatalmas fa rejlik, minő gyümölcsöt terem majd az, ha felnő. Azonban ez egész remény füstbe megy, ha a magot a földbe nem vetjük, ha a gyönge fácskát gondosan nem ápoljuk, ha beoltással nemesíteni elhanyagoljuk. A fa beoltására gondod van, hát a fiad nemesítését alvással mulasztod el?

[…]

[Az alkalmatlan nevelők]

	A nevelő első gondja az legyen, hogy magát szerettesse meg; lassanként beáll helyette nem ugyan a félelem, hanem bizonyos önkénytelen tisztelet, melynek nagyobb nyomóssága van, mint a félelemnek. Mily kitűnőleg gondoskodnak tehát a szülők azon gyermekekről, akiket alig négyéves korukban elküldenek olyan iskolába, amely egy tudatlan, durva, erkölcstelen, néha gyenge elméjű, gyakran holdkóros, nehézkóros vagy rühösségben – amit most közönségesen «francia betegség»-nek neveznek – szenvedő ember vezetése alatt áll. Mai nap ugyanis nincsen olyan züllött, hasznavehetetlen, olyan semmiházi ember, akit a nagy tömeg alkalmasnak nem tart az iskola vezetésére. Az ilyen aztán magukat uralkodóknak vélvén, bámulatos módon hatalmaskodnak; minő erőszakoskodással lépnek fel, noha nem vadállatokkal állanak szemben, amint a vígjátékíró mondja, hanem olyan korú gyermekekkel, akikkel a legnagyobb szelídséggel kellene bánni! Azt gondolhatná az ember, hogy nem az iskolában van, hanem a kínvallató kamarában: nem hallani egyebet a pálca és vessző csattogásánál, a jajgatásnál és zokogásnál, meg a fenyegetésnél. Mit tanuljanak meg ebből egyebet a gyermekek, minthogy a tudományokat meggyűlöljék. Ha pedig ez a gyűlölet az ifjú lélekbe bevette magát, akkor az ilyenek felnőtt korukban is huzakodnak az ismeretektől.

Fordította: Péter János

Forrás: Erasmus: A gyermekek nevelése, A tanulmányok módszere. Budapest, 1913. 54-55.; 55-56.; 60.; 79-80. o. 

I. 26. 
Vives: A tanulmányok rendszere 
VAGY A KERESZTÉNY NEVELÉS

A humanisták írásaikban sokat foglalkoztak a korabeli iskolák kritikájával és az ideális iskola képének megrajzolásával. Így tesz a spanyol humanista, Juan Luis Vives (1492-1540) is, aki mindemellett számol a realitással, amikor a házi nevelést ajánlja az intézményes oktatás helyett. Újszerű elemként jelenik meg írásaiban – egyebek között – a gyermek egyéniségének figyelembe vétele, valamint gyermekek lelkületéhez közel álló, a játékos módszerek ajánlása. Ellenpontozza ezt a testi fenyítékről alkotott véleménye: a fájdalmat mint elrettentő eszközt kisebb gyermekeknél még megengedhetőnek tartja.  

[Az iskoláztatás célja. A gyermekek hajlamainak kifürkészése. A magánoktatás-e jobb vagy az iskolai? A házi nevelés becse.]

	Mikor az atya fiát az iskolába viszi, fel kell az atyát világosítani, hogy a tudományra nem azért kell törekedni, hogy az eszköz legyen a tétlen élet megnyerésére. Ahhoz a fenséges munkához ez nem méltó jutalom. Ha a tanítók ezt a nézetet tetteikkel és életükkel is bizonyítanák, akkor mások is könnyen igaznak tartanák. Mert az ellenkező esetben micsoda reményt táplálhat az atya fiának kiműveléséről és erkölcsiségéről, ha fiának tanítóját, azaz példányképét ferde gondolkozásúnak, vagy rossznak látja. Az atyával be kell láttatni, hogy a tudományoknak az a céljuk, hogy az ifjú bölcsebb és azáltal jobb legyen.
	A gyermeket egy vagy két hónapig a nevelőintézetben kell hagyni, hogy szellemi tehetségeit kiismerjék. A tanárok (magistri) évenként négyszer tartsanak zártkörű gyűlést, ezen tanácskozzanak a gondozásuk alatt levők szellemi tehetségéről és tegyék megfontolás tárgyává, hogy mindenegyest azon tudományág felé irányítsanak, amelyre alkalmasnak fogják ítélni. Az alabadai Apollonius, a szónoklattan tanítója, amint Cicero róla feljegyzi, noha pénzért tanított, mindazáltal nem engedte, hogy elvesztegessék az idejüket nála, akiket nem tartott a szónoki pályára alkalmasaknak, hanem elbocsátotta őket és arra a tudományra buzdította, amelyre alkalmasaknak ítélte. Amit egy pénzért tanító mester, amit egy rétor, amit egy pogány megtett, tegyék meg önzetlenül a tanárok, a bölcselők, a hittudósok, a keresztények. Ne engedjétek, hogy a tehetségtelen ifjú idejét és pénzét náluk elvesztegesse és olyasmire jusson a tudományok által, ami rá nézve csak szégyent hoz és a tévedések alapja lesz, ne engedjék, hogy mint ingerelt fenevad az országra szabaduljon. Ha így járnak el, akkor a tudatlanok úgy fogják tisztelni a tudósokat, mint az égből földre szállt égieket; akadémiáik szent helyek lesznek, melyek iránt szent félelemmel viseltetnek az emberek, mint ahol istenek laknak, valamint hajdan a Helikonon és Parnassuson. Mily méltatlan dolognak kell tartani, hogy bennünket a tudatlanok kinevetnek és megvetnek a mi rossz erkölcseink és balgaságaink miatt és ami a dologban a legsúlyosabb, nem jogtalanul. Ugyanis majdnem tűrhetetlen, hogy a földművelők, vargák, kocsigyártók és más, az alsó néprétegekhez tartozó emberek jobban tudnak uralkodni szenvedélyeiken, mint a legtöbb tudós.
	A feljebb vázolt iskolákba nemcsak a gyermekeket hoznák, hanem mint valami kikötőhöz odahúzódnának az öregek is, akik a tudatlanságnak és bűnöknek hullámaiban hányódtak-vetődtek. Szóval minden tanár bizonyos felsőbbséggel és tekintéllyel vonzaná magához a hallgatóságot és több befolyása volna a hallgatóinál a bizalom és tisztelet által, mint az ütlegek és fenyegetések által. A szorgalom és a tanítók iránti engedelmesség felkeltésében a legnagyobb fontosságú tényező a tanár tehetsége iránti bámulat és erkölcseinek feddhetetlensége.
	Ez a valódi akadémia, más szavakkal az egyetértő, egyenlően tudós és derék emberek gyülekezete azon célból, hogy épen olyan derék emberekké akarják képezni azokat, akik a tanulmányok kedvéért hozzájuk sereglenek. Nem elég ugyanis, hogy csak az egyik, vagy másik legyen jó közülük, ha sokan rosszak. Az általános tapasztalat szerint ugyanis a rosszak számukkal és összetartásukkal a derék embert le fogják győzni és a tanítványok ahhoz fognak pártolni, aki velük szemben legelnézőbb.
	Régóta vita tárgya az a kérdés, hogy vajon a gyermekek oktatása a szülői háznál-e jobb, vagy a nyilvános intézetekben. Ha olyan akadémia léteznék, mint amilyent rajzoltam, mindenesetre sokkal hasznosabb volna, hogy a gyermekek ott nyerjék oktatásukat, mégpedig mindjárt a csecsemőkor után, hogy azonnal a legjobb erkölcsöket sajátítsák el; ahol a rossz erkölcsök újdonságok volnának és megvetésre méltóknak tűnnének föl ép úgy, mint azon gyermek előtt, aki Platónál nevelkedve, midőn atyját haragosnak látta, erősen csodálkozva és megütődve azt mondotta, hogy Platónál affélét nem látott. De az akadémiák mostani állapota mellett nagyobb fontolgatást érdemel a dolog, semmint bárki gondolná. Ebben mérlegelés tárgyává lehet tenni a családot, a hazát és a külföldet.
	A gyermekeket legelőször is ahhoz kell szoktatni, hogy a jóban örömüket leljék, szeressék, a rossz miatt bánkódjanak és azt gyűlöljék. Ezeket a nézeteket azonban az ő felfogásukhoz kell alkalmaznunk, mert a legfőbb és legtökéletesebb igazságokat azonnal nem tudják felfogni. A megszokás igen kedves dolog és azok a nézetek, melyek abban a korban hatolnak a lélekbe, a legtovább megmaradnak életünk folyamán, különösen akkor, ha az életkor haladásával a megfontoltság is megszilárdítja és odaszögzi a lélekhez. Ezenkívül a gyermekek természetüknél fogva majmok módjára mindent és mindig utánoznak, főleg pedig azokat a személyeket szeretik utánozni, akiket tekintélyük vagy a velük szemben tanúsított bizalmasság miatt az utánzásra méltóknak tartanak, így a szülőket, dajkákat, nevelőket, tanítókat. Így történik, hogy sok gyermeknek természeti jó tulajdonságai azok miatt romlanak meg, akiknek révén épen még jobbakká kellett volna válniok, ti, akiket épen említettem. Az atya tehát fordítson nagy gondot fiainak erkölcsiségére, annyival nagyobb gondot, mint az örökségre, amennyivel a jó erkölcsök nagyobb értékűek. 

[…]

[Mivel kell a tanulókat a tudományok megkedvelésére ösztönözni? A játék fontossága.]

	Ha a gyermek a fenyegetésre nem hajlik meg, a testi fenyítéknek kell következnie. Ez úgy menjen végbe, hogy a még fejletlen test a fájdalmat ugyan élénken érezze, de sérülés abból ne származzék. Semmiképpen se viselkedjék úgy a tanár, hogy fenyegetéseit vagy feddéseit a gyermekek megvessék. Ezeket épen azért ne vesztegesse lépten-nyomon, hanem mindig az alkalmas pillanatban vegye elő, ami nyomatékot és értéket ad nekik, ellenkező esetben érzéketlenekké lesznek a gyakori verés következtében. A nagyobb fiúkat ritkábban kell veréssel fenyíteni, de olykor mégis rákerül a sor. Legtöbbnyire mégis a tanártól, az akadémiai tekintélyes férfiaktól való félelem, az irántuk érzett tisztelet, akik tanúi viseletüknek és mindenegyes hibájuknak vagy derékségüknek bírái, féken tartják az ifjakat. Ebben közreműködik a szülőktől és rokonoktól való félelem is.
	Az emberi lélekben csodálatos vágy él a szabadság után. Engedi, hogy gyakorolják, de a kényszerítést nem tűri. Sokat el lehet érni nála kéréssel, ellenben keveset lehet kicsikarni erőszakkal.
	A játékot úgy kell megválogatni, hogy bennük az illendőség a kellemességgel legyen párosulva, ilyenek a labdázás, a golyózás és a futójátékok. Ha Cicero az ő polgártársainak tisztes és mérsékelt játékokat ajánlott, mennyivel inkább kell olyant rendelnünk egy bölcselőnek. Minden játék néhány idősebb ember felügyelete alatt menjen végbe, akik a növendékek előtt tiszteletben állnak. Ezeknek a játékoknak az legyen a céljuk, hogy a test üdüljön fel, nem az, hogy elvaduljon. Az egészség megőrzése pedig arra irányuljon, hogy a lélek is ép legyen és „legyen ép testben ép lélek”, amint egykor valaki az istenektől kérte. Továbbá a játékokat azért kell űzni, hogy a lélek felüdüljön, erejét visszakapja és hogy a napi munka elviselésére alkalmasabb legyen.
	Játék közben latinul kell beszélniök és állapítsanak meg a játék körébe tartozó büntetést arra, aki anyanyelvét használja. Könnyen is fognak beszélni és annál szívesebben, ha a tanár nekik jó és megfelelő szavakkal megmondja, amit játék közben beszélni kell. Nem szívesen beszélünk ugyanis, mikor attól tartunk, hogy mondanivalónkat ügyetlenül és nem megfelelő szavakkal fogjuk kifejezni.
	Ha pedig az időjárás nem engedi a testgyakorlást, vagy egyeseknek nem szabad, vagy nincs kedvükre a játék, akkor kedves időtöltésül szolgálnak a mulattató és vonzó elbeszélések, pl. apró mesék, vagy történetkék, vagy az ilyen fajta kellemes, vidám, elmés, szórakoztató elbeszélések. Ide tartoznak a vagy bővebben kifejtett szellemes mondások, vagy a rövid, szellemes, nevetést keltő elmésségek. Hébe-korba egy hosszasabb kártyajátékot is meg kell engedni, amely az észt, ítélőerőt és emlékezete fejleszti; ilyen számba megy a sakkjáték és az ostábla.
	Álljanak rendelkezésre oszlopos folyosók és csarnokok, ahol esős időben a növendékek az időt eltölthetik. A legfőbb gondot azonban az észre és emlékezőtehetségre kell fordítani, amelyek a testnek túlságos ápolása mellett elgyengülnek. Helyesen mondta valaki, hogy a testre való túlságos gond a lélek elhanyagolását vonja maga után. Mindamellett a testet sem szabad elhanyagolni, nem szabad a tisztátlanságnak, a szennynek zsákmányául hagyni, mivel ez úgy az egészségre, mint a lélekre a legveszedelmesebb.

Fordította: Péter János

Forrás: Vives J. Lajos válogatott neveléstudományi művei. Kézdivásárhely, 1935. 45-47.;  88-90. o.

I. 27.
Vives: A keresztény nő nevelése

A korábbi részletekből már láttuk, hogy a fiúk nevelésére és tanítására vonatkozóan a humanista írók és pedagógusok a korabeli gyakorlatot meghaladó, újszerű javaslatok egész sorát fogalmazták meg. (Más kérdés, hogy ezek java része megszületésekor nem – vagy csak igen szűk körben – válhatott valóra, s többségük csak jóval később realizálódhatott.) A leányok nevelésének hétköznapjai viszont ezer szállal kötődtek a tradíciókhoz. A Szent Jeromos által Laetához írt nevelési tanácsok a leánynevelésről elmélkedő írók egész sorának gondolkodásmódját határozta meg évszázadokon keresztül. Ez a szellemi hatás érhető tetten Vives nőnevelésről írt könyvében is, amely így nem a társasági hölgy, hanem az erényes és művelt feleség nevelésének programját kínálja olvasóinak.    

[A hajadon egyedülléte]
	A gonoszlélek hatalma oly nagy ezen a világon, a jó ellen oly nagy a tőle kiinduló összeesküvés, a néptömeg oly makacs védője az ő bűneinek, hogy senki sem jelenhetik meg a nyilvánosságban anélkül, hogy minden érzékünkön keresztül belénk ne hatoljon valami, ami az erényt és erkölcsösséget nyugtalanítja. Azért nagyon találónak tekinthetjük azt a mondást, hogy a halál érzékeinken, mint ablakokon át tör be, vagy suhan be az emberi lélekbe. Ebből az okból a léleknek mindig őrködnie kell és nem szabad felednie, hogy az ember élete a földön küzdelem, amint Jób mondja, és hogy miként ez a próféta kitartó harcos volt, úgy mi is álljuk meg helyünket és szilárdan tartsunk ki. A hajadon az érzékek ezen ajtait csak ritkán nyissa ki; mikor kinyitja is, legyen résen, hogy a gonosz ellenség be ne törjön, vagy ravaszsággal be ne osonjon. A leány ritkán jelenjék meg nyilvánosan, mivel különben sincs künn dolga és legdrágább értékét: szüzességét veszedelem fenyegeti. És nemcsak kimenetelekor legyen anyja társaságában, hanem otthon is. Ez az intelem az anyák számára is szól. Sz. Jeromos Laetának azt tanácsolja, hogy mikor falura megy, leányát ne hagyja a városban. „Nélküled ne tudjon meglenni és az egyedülléttől féljen!” Ezt úgy értem, hogy mikor az anya hosszabb ideig van távol családjától, vigye magával leányát. Mert különben nem szükséges, hogy a leány mindig elkísérje anyját, valahányszor hazulról eltávozik, kivált ha vendégségbe, lakodalomba vagy férfitársaságba vagy hasonló összejövetelre megy. Történjék ez halaszthatatlan kötelességből, vagy hogy férjének kedvére tegyen. Leányát oda elvinni nem illik. Azonban legyen otthon valamely megbízható nő, mint felügyelőnő, mert semmiféle baj sem nagyobb és veszedelmesebb, mint amelynek otthon ki lehet téve.

[…]

	Ha az anya tud írni-olvasni, maga tanítsa gyermekeit a betűk ismeretére, hogy ő legyen úgy dajkájuk, mint tanítónőjük, hogy jobban szeressék és szívesebben tanulják az elemi ismereteket, mivel a tanító iránti szeretetük is segítségükre fog lenni. A betűk ismeretén kívül tanítsa leányait a női munkákra is, a gyapjú és a len feldolgozására, fonni, szőni, varrni, a házi munkákat végezni és intézni. A jó anyának nem lesz terhére, hogy néha írással vagy bölcs és szent férfiak műveinek olvasásával foglalkozzék, ha nem is annyira magáért, mint inkább gyermekei kedvéért, hogy őket oktassa és jobbakká tegye. Eurydice, noha már korosabb volt, a tudományokkal és az erkölcsi szabályokkal való foglalkozásnak adta magát csupán azért, hogy ezeket gyermekeibe is átvigye, amit valóban meg is tett. A gyermek ugyanis először anyját hallja, első gagyogását az ő beszéde szerint igyekszik alakítani, minthogy abban az életkorban az ember egyebet sem tesz, mint utánoz és csak ebben ügyes. Az első érzeteket és első fogalmait azokból a mozzanatokból veszi, amelyeket anyjától hall vagy lát. Azért az erkölcsi kialakulásnál nagyobb feladat fordul meg az anyán, mint bárki is gondolná. Az anya a legderekabbá vagy pedig a legrosszabbá teheti gyermekét. Abból a célból, hogy a lehető legjobbá tegye, röviden nehány szabályt fogok összeállítani.
	Az anya ügyeljen, hogy legalább fiai kedvéért ne beszéljen parasztosan, nehogy a parasztos beszédmód a gyermekek fogékony lelkében meggyökeresedjék, a korral együtt erősödjék és ha megerősödött, kitörülhetetlenné váljék. A gyermekek semmiféle beszédmódot sem tanulnak meg jobban és maradandóbban, mint anyjukét. Azt hibáival, vagy jó tulajdonságaival együtt, – ha ilyenek is vannak benne, – alkalmazzák.

Fordította: Péter János

Forrás: Vives J. Lajos válogatott neveléstudományi művei. Kézdivásárhely, 1935. 267-268.; 318-319.o.

I. 28. 
Rabelais: Gargantua

Francois Rabelais (1494-1553) regényhőse, az óriás gyermek Gargantua nevelésének bemutatásakor kétféle eljárást szegez szembe egymással szatirikus regényében. A fiú első házitanítója, Holofernes a középkori emlékezetközpontú szótanulást helyezte a középpontba. (A meddő időtöltésre jellemző, hogy az olvasott szerzők műveit könyv nélkül meg kellett tanulnia visszafelé is…) Őt váltotta fel Ponokrates, aki Gargantua nevelési programját teljesen új alapokra helyezi: a fiút kiviszi a négy fal közül a természetbe, és a közösen feldolgozott klasszikus szerzők műveinek tartalmát folyamatosan szembesíti a saját érzékszerveik által nyújtott tapasztalatokkal. Megszületik egy új toposz: a természet, a „kert” mint ismeretszerzési forrás és nevelő környezet. A természeteelvű, azaz szó szerint értelmezett „naturalista” pedagógia a később újra fel-felbukkan a nevelés történetében.

Hogyan nevelte Gargantuát Ponokrates, ollyan disciplinával, hogy a napnak egyetlen óráját se veszítse el

	Amikor Ponokrates megtudta, melly helytelen módon él Gargantua, elhatározta, hogy másképpen fogja nevelni: mindazonáltal az első napokban türelemmel vala, meggondolván, hogy a természet fölötte nehezen szenvedi el a hirtelen változásokat.
	Hogy tehát ez munkáját jobban kezdené, könyörgött egy azon időkbéli tudós orvosnak, névszerint Theodorus mesternek, fontolná meg, hogy vajjon lehetséges-é Gargantuát jobb útra terelni. Ki is a regulák szerént purgálá a fellyülmondott iffiat Anticyrából való helleborusszal és az orvosszerrel megszabdítá agyának minden elváltozássától és fertemes szokássától. Illy módon feledteté el vélle Ponokrates is mind azokat, amiket régi oktatóitól tanult vala, amiképen ezt tevé Timotheus is tanítványaival, akiket más muzsikusok tanítottak vala.
	Hogy pedig mindezeket jobban tehetné, bévezeté őt ott lévő tudós embereknek társaságába, akikkel való vetélkedés növelé elméjét és vágyakozássát, hogy külömbül tanuljon és magát ki-emelhesse.
	Azután ollyan tanulásra fogta, hogy a napnak egyetlen óráját se veszejtse el, hanem minden idejét olvasással és tisztes tudományokkal töltse.
	Gargantua tehát felébrede reggel négy óra körül. Amíg ledörzsölték, fennszóval, világosan és dologhoz illő kiejtéssel olvastak néki a Szentírásból; ez pedig egy baschéi születésű iffiú apródnak, név szerint Anagnosthésnek, vagyis Olvasónak vala dolga. Ez leckének tárgya és okoskodásai szerént gyakorta elmerüle Istennek tiszteletébe és imádássába, imádkozván és könyörögvén ahhoz, akinek felségét és csodálatos ítélkezéseit az olvasott szavak megmutatják vala.
	Azután a pervátásra méne, hogy kiadja magából, amit természet szerént megemésztett. Itt a tanítója megesmétlé, amit olvastak volt, megmagyarázván néki a homályos és nehéz részeket. Innen visszatérőben azután szemügyre vevék az égnek állapotját: ha ollyan-é, aminőnek előtte való este megjegyzik vala; és melly jegybe lép a nap és a hold azon a napon.
	Miközben pedig felöltöztették, megfésülték, haját kibodorították, felékesítették, ki-illatosították, ismételték néki az előtte való napi leckét.
Ő maga könyv nélkül mondja vala, belékeverve egy némelly valóságos esetet, amelly együtt jár az emberi állapottal, és ez elnyulék egyszer-másszor két-három óra hosszat is, de rendszerént véget ére, amikor egészen felöltöztették már.
	Aztán jó három óra hosszat felolvasának neki.
	Majd kimenének, egyre az olvasott dolgokról beszélgetve a Bracque nevezetű labdajátszó-házba avvagy a rétre és labdáztak, vígan gyakorolván testüket, amiként előbb lelküket gyakorolják vala.
	Szabadon játszottak, mert abbahagyták, amikor nékik tetszett, rendszerént akkor, ha megizzadtak avvagy egyébként elfáradtak. Akkor jól letörölték és megdörzsölték őköt, inget váltottak és lassan sétálva mentek megnézni, kész-é az ebéd. Várakozás közben tisztán és ékesszólóan ismételgetének egynémelly bölcs mondásokat, amiket a tanitásból megjegyeztek vala.
	Ezalatt megérkezék Étvágy Uram, és éppen jókor ülének asztalhoz.
	Ebéd kezdetén felolvastak valamelly széphistóriát régi vitézi cselekedetekről, amig csak a boroskancsót oda nem adták néki.
	Mostan (ha úgy tetszett) folytatták az olvasást, vagy pedig jókedvűen társalkodának együtt, szóllván az első hónapokban mindannak hatalmasságáról, tulajdonságáról, eredményéről és természetjéről, amit asztaluknál felszolgálnak vala: kenyér, bor, víz, só, húsfélék, halak, gyümölcsök, füvek, gyökerek és mindezeknek elkészítéséről. Illy módon kevés idő alatt meg tanult minden ezekről szóló passust Plinius, Athenaios, Dioscorides, Julius Pollux, Galenus, Porphyrus, Appianus, Polybus, Heliodorus, Aristoteles, Elianus és másoknak írásaikból. Illyen beszéd közben, hogy jobban megbizonyosodának, gyakorta az asztalhoz hozatják vala a fellyülmondott könyveket. És olly jól és tellyességgel emlékezetében őrzi vala az elmondott dolgokat, hogy nem vala orvos azidétt, aki fele annyira tudta volna ezeket, hogynemmint ő.
	Azután beszélgetének a délelőtt olvasott leckéről, és béfejezvén az ebédet valami birsbefőttel, fogukat masztixfával kipiszkálták, kezüket és szemüket jó friss vízzel megmosták és hálát adtak Istennek, szép énekekkel, az isteni bőkezűség és jóakarat dicséretére. Most pedig kártyákat hoztak, de nem játszani, hanem hogy azokból megtanulna ezernyi apró ügyességet és új kitalálást, amellyek mind az aritmetikából erednek. Illy módon megkedvellé a számuknak fellyülmondott tudományát és minden nap, ebéd és vacsora után, ezzel mulatá magát olly gyönyörüségesen, mint a kockával és kártyával szokta volt. És annyira érté ennek mind theoriáját, mind praktikáját, hogy Tunstal nevezetü ánglius, aki bőségesen irt rólla, megvallá, hogy Gargantuához képest bizony gyenge legény ő.
	És nemcsak ezt tanulá, hanem a többi matematikai tudományt is, mint a geométria, astronómia, és muzsika: mert az ételnek főzéssére és megemésztéssére várakozván, ezernyi kedves geométriai eszközt és figurát csináltak, s gyakorolták még a csillagászati régulákat is.
	Azután négy vagy öt hangra való énekléssel szórakoztak, vagy kedvük szerént fantáziáltak egy témáról.
	Ami a zeneszerszámokat illeti, megtanult játszani lanton, spinéten, hárfán, kilenclikú harántfuvolán, violán és rézharsonán.
	Egy órát ingyen használván, ejtőzés végeztével, minekutána ki is ürült, esmént nekifogott legfőbb tanulmányának, három óra hosszat vagy még tovább ismételte a reggeli tanulást és folytatta a megkezdett könyvet és írta, szépen formálta az ó- és újlatin betűket.
	Azután kimenének palotájából, egy ifjú touraine-i nemes úrral, nevezet szerént Gymnastes lovászmesterrel, aki is a lovagi művészetre tanította.
	Ruhát váltván tehát felült egy harci paripára, tömzsire vagy arabsra, berberre vagy könnyüre, százszor is nyakába vetette a kantárt, levegőbe ugratta, vagy árkot, palánkot ugratott át vélle, körbe forgatta jobbra is, balra is. Aztán nem lándzsát tört, mert a legnagyobb bohóság a világon azt mondani: Tíz lándzsát törtem, – hiszen azt egy ács is meg tudja tenni – hanem dicsérendő érdem az, ha valaki egyetlen lándzsával ellenségeinek tíz lándzsáját törte pozdorjává. Hegyes, kemény, merev lándzsával bedöntött egy kaput, átdöfött egy vértet, kifordított gyökeréből egy fát, feltűzött egy gyűrűt, felvillázott egy teljes fegyverzetet, páncélt, vaskesztyűt. Cselekvé pedig mindezeket tetőtől talpig vasban.
	Maga mutogatásában a ló hátán, a lónak csettintve ugratássában senki külömb nem volt nála. A ferrarai ló-ugrató, majom vala hozzá képest. Különösképpen értett ahhoz, hogy gyorsan általszökjék egyik lóról a másikra, földet nem érintve lábával (az illyeneket nevezék levegőben váltott lovaknak); és mindkét oldalról, kezében lándzsát fogva, kengyel nélkül szökkent a lóra; és kantár nélkül kénye-kedve szerént járatá a lovat. Mert illyen dolgok tanítanak a katonai tudományra.
	Más napokon meg csatabárddal gyakorlá magát, amit is olly ügyesen rázott, olly keményen markolt, olly hajlékonyan forgatott, hogy a harcban minden környülállások között a fegyvereknek mestere lehetett volna.
	Aztán felragadta a kopját, csapdosott a kézkezi pallossal, forgatta a szablyát, a fringiát, spanyol kardot, dákost, tőrt; vértezve vagy vértezetlen, pajzzsal vagy a karjára tekert köpenyeggel, avvagy kerek pajzsocskával.
	Űzte a szarvast, őzet, medvét, dámvadat, vaddisznót, nyulat, foglyot, fácánt, túzokot.
	Nagy labdát ütött a magasba öklével, rúgott el lábával. Birkózott, futott, ugrott – de nem három lépésre ugrott egyet, nem féllábon, nem is német módra ugrált (mert Gymnastes úgy mondá, hogy ilyen ugrások mit sem érnek a háborúban), hanem egy ugrással átrepült árkon, sövényen; hat lépést felszaladt egy falon és így mászott fel lándzsa-magasságban lévő ablakig.
	Úszott mély vízben, hasmánt, hanyatt, oldalvást, egész testtel, csak lábbal, félkézzel a levegőben, abban könyvet fogva, átúszta a Szajna folyót úgy, hogy meg sem áztatta; köpenyét fogával húzta, miként Julius Caesar. Félkézzel bélendíté magát egy hajóba, onnét esmég fejest vízbeugrik, kiméri a víznek mélyét, kerüli a sziklákat, leszáll a mélységekbe és örvényekbe. Aztán fordítja, kormányozza, vezeti a hajót, gyorsan, lassan, víz mentin, ár ellen, zsilip előtt visszafogja, fél kezével irányítja; a másik nagy evezővel hadakozik; vitorlát feszít, kötélen árbócra mászik, fut a vitorlarudakon, megigazítja az iránytűt, a vitorlákat szél ellen állítja, keményen fogja a kormányt.
	Szárazra szállván, tüstént hegyre mászik, völgybe fut le, fára kapaszkodik, mint a macska, egyikről másikra ugrik, mint a mókus veri le a nagy ágakat új Milo módjára; két megedzett tőrrel és két kihegyezett árral úgy kúszik fel a ház tetejére mint a patkány, azután leugrik, úgy tartván tagjait, hogy az esés semmiképpen súlyos ne légyen.
	Hajított rudat, dárdát, követ, gerelyt, kopját, alabárdot; íjjat hajított, csípején feszitette ki az erős számszeríjjat; szeméhez emelve célzott a nehéz puskával, irányította az álgyut, célba lőtt, famadárra lőtt, alulról felfelé, fellyülről lefelé, előre, oldalvást és hátra, miként a Párthusok.
	Felkötének néki valamelly magas toronyra egy földig érő kötelet; ezen két kezével felmászott, azután lecsúszott, olly gyorsan és biztosan, mint aki laposra döngölt mezőn sétál. Nagy rudat fektetének néki két fa közé; kezével erre függeszkedék és jöttment ide-oda, lábával földet nem érintve, olly gyorsan, hogy futvást sem lehet vala utolérni.
	Hogy mellkasát és tüdejét erősítse, akkorákat kiált vala, mint a pokolnak minden ördöge. Fülem hallatára hívta egyszer Eudemont; a Szent Viktor kaputól a Montmartreig hallatszék; Stentornak sem vala illyen hangja a trójai csatában.
	Hogy inait frissen tartsa, két nagy lazac-formát öntének néki ólomból, egynek-egynek súlya nyolcezerhétszáz mázsa vala, ezeket súlyzóknak nevezik vala; mind a két kezével fölvett egyet a földről és feje fölött tartotta mozdulatlanul háromnegyed óra hosszat és még tovább is, utánozhatatlan erővel.
	Rudast játszik vala a legerősebbekkel. És ha a játék úgy fordult, lábát olly keményen megvetés, hogy próbálkozni engedé a legvakmerőbbeket, ha el tudnék-é helyéből mozdítani, miként egykoron Milo cselekszi vala. Őt utánozván, egy gránátalmát is fogott kezében, odaígérvén annak, aki el tudja venni.
	Illy módon használván az időt, minekutána bedörzsölték, megmosdatták és friss ruhába öltöztették, csendesen hazatértek és réten, avvagy más füves helyen átalmentükben, megvizsgálták a fákat és növényeket, egybevetvén azokat a régieknek könyveivel, akik ezekről irnak vala, mint Theophrastus, Dioscorides, Marinus, Plinius, Nikander, Macer és Galenus, teli marokkal vivének haza belőllük; mindezek pedig egy Rhizotomus (vagyis Gyökérvágó) nevezetű iffiu apródra valának bízva, hogy megőrizze a döröszölő, gyomvágó és gyökér-emelő kapákkal, ásókkal, lapátokkal, kertészkésekkel egyetemben, amik a növények gyűjtéséhez szükségeltetnek.
	Hazaérvén, a vacsorának készítése közben ismételének egy-egy passzust abból, amit olvastak volt, és asztalhoz ülének.
	Jegyezzétek meg, hogy ebédje szerény és egyszerű vala, mert csak annyit evék, hogy gyomrának háborgását csendesítené; a vacsora bezzeg gazdag és bőséges vala, mert annyit evett, amennyire szükség volt, hogy erejét fenntartsa és táplálja; ez az igazi diéta, amit a jó és biztos orvostudomány preskribál, ámbátor egynémelly együgyü orvosok, akiket a sophisták boszorkánykonyháján agyongyötörtek, ellenkezőképen tanítják.
	Evés közben folytatták az ebédnél kezdett olvasást, amint tetszett nekik; a többi idő kellemetes, tudós és hasznos beszélgetéssel telék.
	Hálaadás után szépen énekeltek, egybecsengő zeneszerszámokon játszottak, vagy kártyával és bűvészserlegből vetett kockával mulatták magukat, vigadozva és kacagva, lefekvés idejéig; némellykor elmenének tudós embereknek társaságába avvagy ollyanok közé, akik idegen országokat láttak vala.
	Sötét éjszaka, lefekvés előtt, a háznak fedetlen részéről nézték az ég arculatát, figyelték az üstökösöket, ha voltak, és a csillagoknak alakzatait, helyhezetét, képét, szembenállásait és együttállásait.
	Azután nevelőjével röviden egybefoglaltak mindent, a Pythagoreusoknak módján, amit egész napon olvasott, látott, megtudott, cselekedett és hallott vala.
	Majd a teremtő Istenhez fohászkodván imádkoznak vala; belévetett hitüket megerősitették, dicsőítették őt roppant jóságáért; és hálákat adván néki az egész elmúlt időért, a jövendőre nézvést isteni kegyelmébe ajánlák magukat. Mellynek utána nyugovóra tértek.

[…]

Miképpen használlá Gargantua az esős időt?

	Hagy úgy esnék, hogy esős és zavaros vala az idő, az egész délelőttöt úgy használlák fel, mint rendesen, kivévén, hogy szép és ragyogó tüzet gyújtatott, így segített a levegőnek hidegségén. Hanem ebéd után testgyakorlás helyett a házban maradnak vala és hogy egészséges mozgást végeznének, szénát kötöztek, fát hasogattak és kötöztek és fűrészeltek és kévéket csépeltek a csűrben. Azután a festésnek és szoborfaragásnak művészetét tanulták, avvagy felújitották a csontocskákkal való régi játékot, amiként azt leírja Leonicus, és jó barátunk, Lasearis játszani szokta.
	Játék közben felidézék a régi íróknak passusait, ahol említést tésznek ez játékról avvagy valamelly metaphorát vesznek belőlle. Azonképp elmenének megnézni, miképpen nyújtják ki a metallumokat; vagy miképpen öntik az álgyut; vagy pedig mégnézék a kőmetszőket, ötvösöket és drágakkőfaragókat; vagy az alchimistákat és a pénzverőket; vagy a nyüstfelrakókat, szalagszövőket, bársony-készítőket, órásokat, tükör-készítőket, könyvnyomtatókat, orgona-építőket, kelmefestőket és egyéb ez fajta munkásokat, és mindenütt borravalót osztogatván, megtanulták és megbecsülték a külömb-külömb mesterségeknek szorgalmatosságát és leleményességét.
	Eljárnak meghallgatni a közönséges tanításokat, ünnepi ceremóniákat, esmétléseket, szavallatokat, a derék prókátoroknak perbeszédeit, az Evangyéliumot prédikálóknak szózatjait.
	Eljárt a vívásra rendelt szálákba és egyéb helyekre, és ott a mesterekkel szemben megpróbált minden fegyvert, és kézzel foghatóan megmutatá nekik, hogy tud annyit, mint ők, ha ugyan többet nem.
	És növevényeknek gyűjtésse helyett ellátogatának a gyógyitó szerek és füvek árossainak, a patikárosoknak boltjába, és gondosan megszemléllék a gyümölcsöket, gyökereket, leveleket, gyantákat, magvakat, idegen kenőcsöket, valamint azt is, miképpen hamisítják ezeket. Elment a kócnyelőkhöz, szemfényvesztőkhöz, deák-flastrom-árusokhoz, figyelvén mozdulataikat, furfangjaikat, ugrándozássaikat és szép szavaikat; különösképpen a piccardiai Chaunybéliekhez, kik is természettől fogva nagy szószátyárok, és hetet-havat hadarnak össze hihetetlen dajkamesékről.
	Vacsorára hazatérvén, mértékletesebben ettenek, mint más napokon, szárasztóbb és fárasztóbb húsokat, hogy illy módon segítenének a levegőnek túlságos nedvességén, mellyet szükségképpen közöl a testtel a szomszédság mián, és meg ne ártana nékik a megszokott mozgásnak hiánya.
	Illy módon nevelteték Gargantua, és folytatá ez mívelkedeteket napról-napra, és úgy vevé hasznát, amint gondolhatjátok, hogy hasznát veheti egy illy korban lévő, józan elméjü iffiú ember, ha illy gyakorlatot ígyen folytat. Melly gyakorlat, ha kezdetben igen nehéznek látszék is, később olly édessé, könnyüvé és gyönyörüségessé válik vala, hogy inkább királyi mulatozáshoz, hogysemmint diáknak tanulásához hasonlított. Mindazonáltal Ponokrates, hogy megpihentetné az észnek ez heves munkája után, kiválasztott egyszer havonta valamelly tiszta és derűs napot, amikor is reggel kimenének a városból Gentillybe, Boulogne-ba, avvagy Montouge-ba, avvagy a charentoni hídhoz, avvagy Vanves-ba, avvagy Saint Cloud-ba. Ott legnagyobb mulatozással tölték a napot, aminőt csak kigondolhatnának: tréfálkoztak, vigadoztak, versenyt ittak, játszottak, énekeltek, táncoltak, valamelly szép réten henteregtek, verébfészket fosztogattak, fürjésztek, békát fogtak, rákásztak.
	Ámde, ha könyv és tanítás nélkül telék is a nap, el nem múlott haszon nélkül. Mert a szép réten könyv nélkül esmételgették Vergiliusnak és Hesiodosnak a föld műveléséről szólló verseit. Politianus Rusticusát; írásba foglalának egy-egy kellemetes latin epigrammát, azután áttevék francuz nyelvű rondeaukba és balladákba. És lakomázás közben a kevert bortól elválaszták a vizet, miként azt Cato tanitja, De re rust., valamint Plinius: borostyán-kehelyben, teli vízmedencében tisztíták meg a bort, azután tölcsérrel kivették belőlle; a vizet egyik pohárból a másikba töltögették és külömb-külömb automaton-féléket, vagyis maguktól mozgó gépezeteket szerkesztettek.

Fordította: Benedek Marcell

Forrás: Francois Rabelais: Gargantua és Pantagruel. Szemelvények. Budapest, 1954. 34-43.; 89-93. o.

I. 29.
Montaigne: Esszék	

Michael de Montaigne (1533-1592) esszéiben egyrészt vitriolos kritikában részesíti a korabeli iskolákat – „az ifjú rabok börtönei”-t.  Másrészt viszont igen érzékletes, kifejező stílusban elmélkedik arról, hogyan kell „inkább talpraesett mint tudós” embert nevelni. Az itt közölt részletek a reneszánsz humanista nevelés újszerű mozzanataiból szolgáltatnak ízelítőt.

[A gyermeknevelés a szülő felelőssége]

	Mint ahogy a földművelésben az ültetést előkészítő munka – de még az ültetés maga is – könnyű és köztudott; de miután az elültetett mag kicsírázott, a növény fejlődése és beérése csak sok-sok gondozással-vesződséggel biztosítható: ugyanúgy vagyunk az emberfiókával is: elültetése nem nagy fáradságunkba kerül; de mikor már a világra jött, neveltetése és emberré cseperedése rengeteg törődést meg féltő gondoskodást követel.

[…]

[A rossz iskolamester]

	Nálunk az iskolamesterek folyton a fülünkbe ordibálnak, mintha tölcsérrel öntenék belénk a tudományt; a mi dolgunk csupán annyi, hogy felmondjuk, amit ők elmondtak. Szeretném, ha a mi nevelőnk gyökeresen változtatna ezen; s aszerint, hogy milyen lelket adtak a kezére, eleinte csak kipróbálná, ahogy a csikót futtatják, azaz megízleltetné vele ezt is, azt is, de a választást rábízná: néha ő mutatná az utat, de máskor hagyná, hogy a gyermek bukkanjon rá. Nem akarom, hogy a mester mindentudó legyen és csak ő beszéljen; hallgassa meg a tanítványát, ha rajta a sor.

[…]

[A gyermeket „követő” nevelés]

	Jó az, ha elöl üget a gyermek: vezetője így könnyebben meg tudja ítélni a járását, tartását, s ki tudja számítani, mennyire engedje a kantárszíjat, hogy erejéhez igazodjék. E távlat hiányában mindent elrontunk; helyes felmérése-betartása viszont egyike a legnehezebb dolgoknak, amiket ismerek: csak valóban emelkedett, szilárd lélek képes leguggolni a gyermek mellé, hogy ingatag lépteit irányítsa. Így van ez: dombra fel könnyebben és kitartóbban lépegetek, mint lejtőn le.
	Aki mai gyakorlatunkhoz híven megpróbálja ugyanazt a leckét hasonló úton-módon belesulykolni oly eltérő alkatú és képességű szellemekbe, ne csodálkozzék, ha a gyermekek népes seregéből alig kettőben-háromban terem némi gyümölcsöt a fáradozása.

[…]

[A lényeg kiemelése]

	Nevelőnk ne csak a lecke szavait, hanem velejét-értelmét is kérje számon; saját munkája eredményeit pedig ne a gyermek emlékezetén, hanem életén és ítélkezésein igyekezzék felmérni.

[…]

[Tekintélyelv helyett egyéni ítélőerő]

	Rostáljon meg a gyermek mindent, és ne fogadjon el semmit tekintély és kijelentés alapján: ne tekintse egyedül idvezítőknek sem Aristoteles, sem a sztoikusok vagy az epikureusok tanait. Tárjuk eléje a sokféle vélekedést: ha tud, válasszon közülük olyant, amellyel egyetért; ha nem, érje be a kételyeivel. Örült, aki mindig biztos a dolgában és megingathatatlan:

Che non men che saper dubbiar m’aggrada. (Dante) [Tudásnál nekem édesebb a kétely. – Babits Mihály fordítása]

[…]

[Az edzés fontossága]

	Különben ezt a nevelést szeretetteljes szigor kell hogy irányítsa – nem úgy, ahogy most csinálják. Ahelyett, hogy a gyermeket hozzáédesgetnék a tudományokhoz, igazából csak irtózást és utálatot ébresztenek irántuk. Hagyjunk fel végre a kegyetlenkedéssel és az erőszakkal: nincs semmi, amitől jobban elkorcsosulna s eltompulna születésileg jó és nemes természet! Ha azt akarjuk, hogy a gyermek féljen a fenyítéstől, megszégyenítéstől, ne szoktassuk hozzá! Szoktassuk inkább fagyhoz, hőséghez, szélhez, esőhöz, a viszontagságokhoz, melyeket zokszó nélkül el kell viselnie. Ne hagyjuk elpuhulni öltözködés, alvás és pihenés, evés-ivás tekintetében! Egyáltalán: szoktassuk hozzá mindenhez, aminek hasznát láthatja az életben! Keménykötésű legényt faragjunk belőle – ne nyápic úrfit, szép fiút!
	Mint gyermek, férfi, öregember – mindig így gondolkoztam a gyermeknevelésről. Sosem volt ínyemre (sok egyéb mellett) a kollégiumaink többségében uralkodó regula; talán kevesebbet hibáznának, ha több türelemmel s nagyobb megértéssel látnának munkához. A kollégium nálunk ifjú rabok börtöne: lakóit züllötté teszik, mivel a züllöttségüket büntetik, még mielőtt züllöttek lennének. Kerüljünk csak arra, mikor épp folyik az oktatás: mást nem hallani, mint megkínzott gyermekek sikoltozását és dühödt mesterek ordítozását. Ki látott már olyant, hogy valaki pulykavörös ábrázattal és korbáccsal felfegyverkezve akarja megkedveltetni a tudományt ezekkel a zsenge, halálra félemlített lelkekkel?! Méltatlan és veszedelmes eljárás. Azonkívül, amit helyesen jegyez meg Quintilianus, hogy az erőszakra épülő parancsuralomnak veszélyes hátulütői vannak, az osztályteremnek mennyivel különb díszei volnának a zöldellő gallyak, mint a véres fűzfavesszők!…

[…]

[A tudásvágy ébresztgetése]

	Görögül szinte semmit nem tudok. Erre a nyelvre apám mesterséges úton szándékozott megtanítani, de újszerű módon, játék és gyakorlat által. Olyanformán tekertük fel-le a deklinációkat, ahogy némelyek a számtant és a mértant tanulják táblajáték segítségével. Apámnak ugyanis azt tanácsolták, hogy kedvemre bízva, kíméletesen ízleltessék velem a tudományt s a kötelességet; édes szabadságban, szigor és kényszer nélkül formálgassák lelkemet. E tekintetben olyan aggályoskodó volt, hogy szentül hitte: a hirtelen-váratlan ébresztés, a gyermek erőszakos kiragadása az álom karjaiból, amely köztudomásúlag mélyebb, mint a miénk, megbolygatja a fejletlen agyberendezést; ezért engem zeneszóval ébresztettek, s apám mindig gondoskodott emberről, aki ezt a feladatot valamilyen hangszerrel ellássa. Ebből az egy példából könnyen megítélhetjük a többit, e jóságos apa végtelen szülői szeretetét, előrelátását; nem az ő hibája, hogy messzemenő gondoskodása nem érlelt különb gyümölcsöt a fiában…
	Visszakanyarodva tárgyamhoz: csalétekkel élesztgessük a tudásvágyat, mert különben könyvekkel felmálházott szamár lesz a gyermekből. Ostorcsapások közepette helyezik el rajta a tudománnyal degeszre tömött átalvetőt; csakhogy nem elég ám a tudománynak szállást adni magunkban: frigyre is kell lépni vele. (I. 26.)

Forrás: Montaigne: Esszék. Fordította: Bajcsa András, Kürti Pál, Oláh Tibor, és Réz Ádám. Bukarest, 1983. 73.; 75-77.; 86-88.; 89-90. o. 

I. 30.
Luther: Valamennyi németországi 
város tanácsos uraihoz, 
hogy keresztyén iskolákat állítsanak 
és tartsanak fönn

Luther Márton (1483-1546) írásban is fennmaradt prédikációiban nemcsak a teológusok, klerikusok oktatásának kérdéseivel foglalkozott, hanem fáradhatatlanul szorgalmazta iskolák felállítását a városi polgárok fiai és leányai számára is. Az alábbi „sermon”-ban azzal érvel, hogy a megfelelő nevelést és oktatást nyújtó városi iskolák felállítása a közösség elemi érdeke, mivel ezt a szülők többsége ezt nem tudja biztosítani gyermekeinek. Ezért az elöljárók alapvető kötelessége, hogy gondoskodjon az ilyen intézetek létesítéséről és a megfelelő tanítók alkalmazásáról.

	Kegyelem és békesség Istentől, atyánktól, s a mi urunk Jézus Krisztustól!

[Bevezetés]

	Előrelátó, bölcs, jó urak! Minthogy immár három esztendeje száműzött vagyok s vigyázat alatt állok, hallgatnom kellett volna, ha jobban félnék az emberi, mint az isteni parancstól; ámbár sokan széles ez országban, kicsinyek és nagyok egyaránt, beszédemet és írásomat ugyanebből az okból még mindig üldözik és miatta sok vért ontanak; de Isten ajkamat megnyitotta, s úgy rendelte, hogy szóljak, s azonfelül oly hatalmasan áll mellettem, s dolgomat a magam cselekvése nélkül is annál inkább erősíti és terjeszti, minél inkább tombolnak ők, s olybá tűnik föl, mintha csak nevetné és gúnyolná az ő tombolásukat, mint a zsoltár mondja. Amiből magából is észreveheti, aki nem megátalkodott, hogy ennek a dolognak Isten saját ügyének kell lenni. Imhol az isteni szózat és munka mutatkozik ebben, mint amely mindenkoron akkor gyarapodik legerősebben, mikor leginkább üldözik és leginkább szorítják vissza. Ezért akarok szólni (mint Ézsaiás mondja) s nem hallgatni, mert élek, míg Krisztus igazsága kitör, mint a fényesség, s az ő üdvösséget hozó kegyelme fölgyullad, mint egy lámpás, – s kérlek mindnyájatokat, kedves uraim és barátaim, vegyétek ezt az írásomat jó szívvel, s vegyétek szívetekre! Mert bármilyen is legyek enmagam, azt jó lelkiismerettel mondhatom Isten előtt, hogy ebben nem a saját magam dolgát keresem, amit sokkal jobban előbbre mozdíthatnék hallgatásommal, hanem igazán hűségesen törődöm veletek és egész Németországgal, hová Isten rendelt, akár elhiszi valaki, akár nem. S a ti szerető szíveteknek mondom, hogy amennyiben szavamat fogadjátok, ebben nem nekem, hanem Krisztusnak engedelmeskedtek, s aki nem fogadja szavamat, nem engem vet meg, hanem Krisztust veti meg. Mint ahogyan én is jól tudom, s bizonyos vagyok abban, hogy mit mondok és mit tanítok, - úgy mindenki maga is érzi majd szívében azt, ha tanításomat fogadja.

[Miért kell iskolákat állítani?]

	Elsőben is azt látjuk most szerte széles Németországon, hogy az iskolákat lassan-lassan tönkremenni engedik. A felsőbb iskolák gyöngébbek lesznek, kolostorok fogynak, s az ilyen fű elszárad, s a virág elhervad, mint Ézsaiás mondja. Csak az Isten szava által világosodik meg, milyen keresztyéntelen az ilyen dolog, s mennyire csak a gyomorra vigyáz. Mert a testiségnek élő tömeg látja, hogy fiait, leányait s atyjafiait már nem kell, vagy nem lehet klastromokba s alapítványokba elhelyezni, s így a saját házukból s vagyonukból a más vagyonába áttenni –, senki sem akarja gyermekét taníttatni. Miért taníttassuk őket, – mondják – ha nem lehetnek papok, szerzetesek és apácák? Így hát inkább azért taníttatták őket, hogy megéljenek, magukat táplálják…
	Azért kérlek mindnyájatokat kedves uraim és barátaim, Isten kedvéért s a szegény ifjúság kedvéért, ne vegyétek oly kevésbe ezt a dolgot, mint ahogyan sokan teszik, kik nem látják, mit gondol a «világ fejedelme», mert ez nagy és komoly dolog, mert Krisztusnak és az egész világnak is nagyon szívén fekszik, hogy az ifjú népen segítsünk, s azt gyámolítsuk. Ezzel egyúttal rajtunk valamennyiünkön segítve van. S gondoljátok meg, hogy az ördögnek ilyen titkos, ravasz támadása ellen nagy keresztyéni komolysággal kell védekeznünk. Jó urak, évenkint annyit kell fegyverre, utakra, hidakra, gátakra s más effélékre költeni, hogy a városok nyugton és békén lehessenek; mért ne költhetnénk még többet vagy legalább is annyit a szegény fogyatékos ifjúságra, hogy valamely ügyes férfiút, vagy akár kettőt is ne tarthatnánk iskolamesterségre.
	A második, amit Szent Pál mond (2. Kor. 6.), hogy Isten kegyelmét ne vegyük hiába és az üdvös időt ne mulasszuk el. Mert a mindenható Isten most minket németeket kegyesen látogatott meg, s aranyos esztendőt adott. Itt vannak most a legtanultabb, legműveltebb ifjak és férfiak, minden művészet és nyelvek tudásával ékesek, akik sok hasznosat cselekedhetnének, ha arra akarnók őket használni, hogy az ifjú népet tanítsák. Nem tűnik-e szemetekbe, hogy most egy fiút alig három esztendő alatt elő úgy lehet készíteni, hogy 15-18. évben többet tud, mint amennyit eddig az összes felsőbb iskolák és kolostorok tudtak?
	Ám a harmadik a legfőbb, Isten parancsa, mely Mózes útján oly sokszor kívánja és követeli, hogy a szülők a gyermekeket tanítsák hogy a 77. zsoltár is mondja: «Micsoda szigorúsággal rendelé atyáinknak, hogy a gyermekeket oktassák s tanítsák a fiak fiait!» S erre utasít az Isten 4. parancsolata is, holott a gyermekeknek a szülők iránti engedelmességet oly szigorúsággal rendeli, hogy az engedetlent ítélet által halállal sújtja. S miért élnénk másért mi öregek, ha nem azért, hogy az ifjú népet ápoljuk, tanítsuk, neveljük? Nem lehet az, hogy a tudatlan nép önmagát tanítsa és fönntartsa, azért rendelé Isten, hogy mi tegyük ezt, akik öregebbek és járatosabbak vagyunk abban, hogy mi jó nekik; s nehéz számadásunk lesz majd egykoron. Ezért rendeli Mózes is (Deut. 32.) és mondja: «Kérdezd atyádat, ő meg fogja neked mondani, az öregek meg fogják neked mutatni.»
	Mily vétek és mily szégyen, hogy arra jutottunk, hogy ösztökélni kell bennünket a gyermek nevelésére, holott a természetnek magának kellene bennünket erre hajtani, s a pogányok példái is erre oktatnak. Nincs oktalan állat, mely fiait ne gondozná s ne oktatná arra, amire szüksége van, kivéve a struccot, melyről Isten azt mondja (Jób 39, 17), hogy oly kemény fiaival szemben, mintha nem is az övéi volnának, s tojásait ott hagyja szerte a homokban. S mit érne, ha minden egyebet is megcselekednénk, s hasonlatosak volnánk a tiszta szentekhez, ha elmulasztanók azt, amire életünk leginkább rendeltetve van, hogy az ifjú népet ápoljuk? Úgy vélem, hogy a külső bűnök közül egy sincs oly súlyos, s egyik sem érdemel oly szörnyű büntetést, mint az, mellyel a gyermekek ellen vétkezünk, mikor nem neveljük őket.
	Oh jaj a világnak mindörökké! Naponként születnek gyermekek s csak felnövekednek, s nincsen senki, aki a szegény ifjú népet gondjaiba venné, vezetné, hanem hagyják, hadd menjen, ahogy megy.

[Ki állítson iskolákat?]

	«Igen, – mondod erre, – ez a szülőknek szól, mi köze van véle a tanácsos uraknak s a följebbvalóknak?» Helyes a beszéd; de ha szülők nem cselekszik ezt? Ki cselekedje akkor? Elmaradjon ezért egészen, s a gyermekek elhanyagoltassanak? Hogyan mentené ki magát akkor a fölsőbbség és a tanács, hogy ez neki nem kötelessége?
	Hogy a szülők nem cselekszik, annak többféle oka van.
	Elsőben is némelyek nem oly jámborak és becsületesek, hogy megtegyék, habár tehetnék; hanem oly kemények fiaik iránt, mint a struccok. Nos, azért ezek a gyermekek mégis köztünk és velünk fognak élni, egyazon városban. Hogy tűrheti azt az okosság és különösen a keresztyéni szeretet, hogy nevelés híján felnövekedjenek, hogy a többi gyermek számára méreg és métely legyenek, hogy utoljára az egész várost megrontsák, mint ahogyan Szodomával és Gomorrhával és Gabával s némelyik más várossal történt.
	Másik az, hogy a szülők nagy csoportja sajnos, járatlan benne, s nem tudja, hogyan kell gyermekeket nevelni és oktatni, mert egyebet nem tanultak, minthogy gyomrukat ellássák. S ezért szükség van olyanokra, kik annak élnek, hogy a gyermekeket helyesen nevelik és tanítják.
	Harmadszor, habár a szülők elég ügyesek volnának s szívesen is tennék, hogy neveljenek, de más dolgaik miatt sem idejük, sem helyük nincs hozzá, úgy hogy a szükség kényszeríti arra őket, hogy a gyermekek számára hoppmestert tartsanak, s mindenki a maga számára tartana külön egyet; de ez a közönséges embernek nagy teher volna, s így egynémely finom fiú a szegénység miatt el volna hanyagolva.
	Ehhez járul, hogy sok szülő meghal, s árvákat hagy maga után; s ha nem volna elég ahhoz a tapasztalat, hogy ezeket az árvákat a gyámok hogyan gondozzák az is megmutatná mennyire el vannak hagyatva mindenkitől, hogy Isten maga nevezi magát az árvák atyjának. Vannak némelyek, kiknek nincs gyermekük, ezek éppen azért semmivel sem törődnek.
	Ezért a tanácsot és a felsőbbséget illeti, hogy az ifjúságra a legnagyobb gondot és igyekezetet fordítsa. Minekutána az egész város vagyona, becsülete, java és élete az ő hűséges kezükbe van letéve, nem cselekednének tisztességesen Isten és a világ előtt, ha minden képességükkel éjjel-nappal nem keresnék a város javát és virulását. Ám a város virulása nem csupán abban van, hogy sok kincset gyűjt, erős falakat, szép házakat, sok fegyvert és páncélt készít, sőt ha túlságosan sok van belőlük, s bolondok és oktalanok kezébe kerül, annál rosszabb, s annál nagyobb kára a városnak; hanem az a város legnagyobb és annak leggazdagabb a virulása, üdve és ereje, amelyiknek minél több művelt, tanult, okos, tiszteletreméltó, jól nevelt polgára van, kik azután mindenféle vagyont és kincset meg tudnak szerezni, meg tudnak tartani, s okosan föl tudnak használni.
	Minthogy a városnak emberekre van szüksége, s az a legnagyobb fogyatkozás és panasz, hogy emberekben van hiány, nem kell várni, míg maguktól nőnek, vagy kőből vagy fából faragják őket; így nem fog Isten csodát tenni, míg az ő maga-adta javaival más módja is van a segítésnek. Ezért magunknak kell hozzá járulnunk, fáradsággal és költséggel, hogy magunk neveljünk.
	Hiszen a világi uralomnak fönn kell maradnia. Ha engedjük, hogy csupa botor és tuskó kormányozzon, bár jobban is rendezhetnők a dolgot, ez vad és oktalan cselekedet.
	Nem szükséges itt kifejteni, hogy a világi uralom miért isteni rendelés, erről már máskor sokat beszéltem, úgy, hogy remélem, senki sem kételkedik benne; itt csak arról kell szólnom, hogyan kapunk hozzá művelt és ügyes embereket. S itt a pogányok nagy szégyenkezésre és pironkodásra indítanak, különösképpen a rómaiak és görögök, kik semmit sem tudtak arról, vajon az ily rend tetszik-e Istennek vagy nem, s mégis oly buzgósággal és komolysággal neveltették és taníttatták a fiatal fiúkat és leányokat, hogy szégyenkeznem kell a mi keresztyéneink miatt, s különösképp németjeink miatt, kik majd tuskók és állatok vagyunk, s olyanokat mondunk, hogy minek az iskola, ha nem akarunk papok lenni? Akik tudjuk, vagy kiknek tudnunk kell, hogy Istennek tetsző dolog, ha a fejedelem, az úr, vagy a tanácsbeli, vagy aki kormányzásra van hivatva, tanult és ügyes, hogy állását keresztyéni módra tölthesse be.
	Ha (mint ahogy mondám) nem volna is lélek, s nem is kellene iskolákat állítani azért, hogy a szentírást olvassák, már ez az ok is elég volna arra, hogy minden helységben a legjobb iskolákat állítsák, a fiúk és leányok számára egyaránt, mert a világnak a maga világi hivatalaira is szüksége van művelt és ügyes férfiakra és nőkre. Hogy a férfiak jól igazgassák az országot és a népet, s az asszonyok jól neveljenek, s jól tartsák a házat, gyermekeket és cseléd népet. Nos ilyen férfiak legyenek a fiúkból, s ilyen asszonyok a leányokból. Azért kell a fiúkat és leányokat jól tanítani és nevelni. Elébb mondám: a közönséges ember itt semmit sem tesz, nem is tud és nem is akar. Fejedelmeknek és uraknak kellene tenniök; de nekik szánkázniok kell, meg inni, meg mulatni; el vannak foglalva a pince, a konyha, a kamra magasztos és fontos teendőivel. S ha némelyek szívesen is tennék, szégyellniök kell magukat a többiektől, nehogy őket bolondoknak vagy eretnekeknek tartsák. Ezért csupán a ti kezetekbe teszem a dolgot, kedves jó tanácsos urak, nektek megvan hozzá a helyetek és hatalmatok, inkább, mint a fejedelmeknek és uraknak.
	Igen, mondod, mindenki tanítsa és nevelje zabolázással maga a maga fiait és leányait. Felelet: Látjuk, hogyan tanítják és nevelik őket. S ha a zabolázás a legmagasabbra hág is és jól sikerül, akkor se megy többre, mint hogy némely rákényszerített és tisztes magatartásuk van; egyebekben üres fatuskók maradnak, kik alig tudnak egyről-másról beszélni, senkinek sem tudnak tanácsot adni, vagy segítségére lenni. Ha azonban tanítanak és nevelnék őket iskolákban, vagy másutt, ahol tanult mesterek vagy mesternék volnának, kik nyelveket és egyéb mesterségeket és történeteket tanítanának, s ott hallanák a történelmet és a világ mondásait, hogy ennek a városnak, ennek az országnak, ennek a férfiúnak, ennek az asszonynak, hogy ment a sora, s így rövid idő alatt a világ kezdetétől fogva annak lényegét, életét, tanácsait és javallatait, sikerét és kudarcát mintegy tükörben szemlélhetnék: miből az értelmet kivehetik, s magukat a világ folyásában Istenfélelemmel ahhoz tarthatják, s hozzá ezekből a históriákból okosak és életrevalók lesznek, s tudják, hogy mit keressenek s mit kerüljenek ebben a külső életben s másoknak is eszerint tudnának tanácsot és irányítást adni. A nevelés, melyet otthon iskolák nélkül adnak, okossá akar tenni saját tapasztalásunk által. Ám mielőtt ez végbemegy százszor meghalunk, s élethossziglan mindent meggondolatlanul cselekedtünk; mert a magunk tapasztalásához sok idő kell.

[Mit tanítsunk?]

	Minekutána az ifjú népnek vágyakozása ugrándozni és játszani, vagy valamit alkotni, mert ebben kedve telik, s ebben nem gátolhatjuk, sőt gátolni nem is volna jó, – miért ne állítanánk nekik iskolákat, s miért ne adnánk nekik módot ilyen művészet gyakorlására? Isten kegyelméből most már minden úgy van rendezve, hogy a gyermekek kedvvel és játszva tanulhatják akár a nyelveket, akár egyéb mesterségeket vagy történeteket. Hiszen most már nem pokol és tisztítótűz az iskola, melyben bennünket gyötörtek, ahol még annyi remegés, félelem és gyötrelem között sem tanultunk. Ha annyi időt vesznek, hogy a gyermekeket kártyázni, énekelni s táncolni tanítják, mért nem vesznek annyi időt, hogy olvasni és egyéb művészetekre tanítsák, mikor fiatalok és ráérők, ügyesek és hajlandók? Magamnak is szólok: Ha gyermekeim volnának, s módomban volna, nekik nemcsak nyelveket s történeteket kellene tanulniok, hanem énekelni és muzsikát is, az egész matematikával együtt. Mert mi egyéb az, mint csupa gyermekjáték, amiben a görögök gyermekeiket hajdan nevelték, s ezáltal belőlük mégis bámulatosan ügyes és mindenben derék emberek lettek? Oh mennyire bánom én most, hogy nem olvastam több költőt, s több történetet (elbeszélést) s erre senki nem is oktatott! Helyette olvasnom kellett az ördög szemetjét, a filozófusokat és szofistákat, nagy fáradsággal, munkával és kárral, úgy, hogy dolgom van a kisöpréssel.

[Az iskolázás ideje]

	Mondod erre: Vajon ki nélkülözheti ennyire gyermekeit, s ki nevelheti őket úrfiakká? Nekik a házban a munkával kell szorgoskodniok, stb. Nem is az a vélekedésem, hogy olyan iskolákat állítsanak, minők eddig voltak, hol az ifjú 20 vagy 30 éves koráig tanulta Donatus-t vagy Alexandert, s még sem tanult semmit. Most más világ van, s máskép megy a dolog. Az az én vélekedésem, hogy a fiúkat naponként egy-két órára engedjék iskolába s a többi időt töltse a házban munkával, vagy mesterség-tanulással, vagy egyébbel, amire nevelni akarják, hogy a kettő együtt haladjon, mert a nép fiatal s várhat. Hiszen egyébként tízszer annyi időt töltenek golyózással, labdázással, futkározással s miegymással.
	Ép így a leánykának is lehet annyi ideje, hogy naponkint egy órára az iskolába megy, s a házi dolgát mégis elvégezze; hiszen több időt veszteget el alvással, tánccal, játékkal. Az a baj, hogy nincs meg a kedv és a komolyság hozzá, hogy az ifjú népet neveljék és művelt emberekkel segítsenek világon. Az ördög jobban szereti a durva tuskókat és a haszontalan embereket, hogy az embereknek ne legyen olyan nagyon jó dolguk e földön.
	Ha vannak azonban közöttük kiválóak, akikről remélhetjük, hogy alkalmasok volnának tanítókul vagy tanítónőkül, vagy prédikátorul vagy egyéb hivatalra, ezeket hosszabb ideig tartsuk a tanulásnál vagy rendeljük őket oda. Így kellenek emberek, akik nekünk Isten igéjét és a szentségeket kiszolgáltatják, s lelkipásztorok a nép között. De honnan akarjuk venni őket, ha az iskolákat tönkre menni engedjük, s nem állítunk helyette más, keresztyénibb iskolákat? Azok az iskolák, melyek eddig voltak, ha nem is mennek tönkre egyebet sem adnak, mint hiúságban elveszett káros ámítókat.

[Könyvtárak állítása]

	Utoljára pedig azt is jól meg kell gondolniok azoknak, kiknek kedvük van abban, hogy ebben az országban iskolák állíttassanak, hogy fáradozást és költséget nem kell kímélni, s jó librariumokat vagyis könyvesházakat is kell állítaniok, különösen nagy városokban, melyek erre képesek. Mert, hogy úgy az evangélium valamint a művészetek megmaradjanak, könyvekben és írásokban kell letéve és megkötve lenniök, mint ahogy a próféták és apostolok maguk tették, mint ahogy föntebb mondám. S ez nemcsak azért kell, hogy azok, akik egyházi vagy világi elöljáróink, olvashassanak és tanulhassanak, hanem azért, hogy a jó könyvek megtartassanak és el ne vesszenek, a művészetekkel és nyelvekkel, melyeket most Isten kegyéből bírunk. Ebben Szt. Pál is szorgoskodott, midőn Timotheusnak meghagyja, hogy az olvasásban kitartó legyen, (1. Tim. 4, 18) s meghagyja, hogy a pergamentet, melyet Troasban hagyott, magával hozza. (2. Tim. 4, 18.)

[Mi legyen a könyvtárban?]

	De az én tanácsom nem az, hogy mindenféle könyvet rakásra hányjunk, csak arra legyen gondunk, hogy minél több könyv legyen egy rakáson. Válogatni szeretnék közöttük, hogy ne gyűjtessenek össze minden jogász kommentárjai (törvénymagyarázatai) minden theologus szentenciái, minden filozófus kérdései (questiones) s minden barát prédikációi (sermones). Sőt ezeket egészen ki is dobnám, s tudós férfiakkal tanácskoznám, mit vegyünk. Elsőben is legyen benne a szentírás, mindkettő latinul, görögül, zsidóul és németül, s ha meg van más nyelven is. Azután a legjobb magyarázóik és a legrégibbek, görögül, zsidóul és latinul, ahogyan találhatók. Azután olyan könyvek, melyek a nyelvek tanulására valók, minők költők és szónokok, nem tekintve azt, vajon pogányok vagy keresztyének, görögök vagy latinok, Azután legyenek könyvek a szabad művészetekről, s más egyéb művészetekről. Utoljára jogi és orvosi könyvek, melyek között, mint a magyarázatok között is, válogatni kell.
	Ámde a legelőkelőbbek között legyenek a krónikák és históriák, amilyen nyelven csak kaphatók, mert ezek csudamód hasznosak arra, hogy a világ folyását megösmerjük és irányítsuk, s Isten csodáit és műveit szemléljük. Oh mennyi jó történetünk és mondásunk lehetne, melyek német országokban estek meg, melyek közül most egyet sem tudunk. Ez onnan van, mert nem volt senki, aki ezeket leírta volna, s ha le is voltak írva, nem volt senki, a ki a könyveket megtartsa; ezért nem is igen tudnak rólunk más országokban, s ezért kell német bestiáknak neveztetnünk, kik nem tudnak egyebet, mint hadakozni, enni, inni. De a görögök és latinok, sőt a héberek is a maguk dolgát oly pontosan és szorgalmasan leírták, hogy valahol egy asszony vagy gyermek valami különöset cselekedett vagy beszélt, azt mind az egész világnak olvasnia és tudnia kell: de azért mi németek mégis csak németek vagyunk, s németek is akarunk maradni.

[Befejezés]

	Minekutánna Isten most oly kegyesen megajándékozott minden jóval, művészetekkel, tudós férfiakkal és könyvekkel, ideje, hogy arassunk s learassuk a javát, kincseket gyűjtsünk, hogy ezekből az aranyévekből valamit megtartsunk a jövendőnek és ne mulasszuk el ezt a gazdag aratást.
	Ezért kérlek, kedves uraim, engedjétek, hogy ez az én szorgalmam és hűségem nálatok gyümölcsöt teremjen. S ha volnának nehányan, akik csekélynek tartanak arra, hogy az én tanácsommal éljenek, avagy engemet, mint zsarnokok által kiátkozottat, megvetnek, azok nézzék azt, hogy nem a magam, hanem egész Németország üdvét és boldogságát keresem. S ha mindjárt bolond is volnék, de mégis valami jót találnék, ne tartsa szégyennek a bölcs, ha ebben engem követ. S ha mindjárt török vagy pogány volnék is, de ha látnák, hogy ebből nem nekem, hanem a keresztyéneknek lesz hasznuk, nem kellene szolgálatomat megvetniök.
	Hajdan egy bolond jobbat tanácsolt, mint a bölcsek egész serege. Mózes fölvilágosíttatta magát Jethro által.
	Ezzel mindnyájatokat Isten kegyelmébe ajánllak, lágyítsa meg és gyúlassza föl szíveteket, hogy ezt a szegény, nyomorult, elhagyott ifjúságot gondjaiba vegye és segítse Németországot üdvös és keresztyén kormányzathoz testben és lélekben dúsan, dicséretre és dicsőségére Istennek, az atyának, Jézus Krisztus -, a mi Üdvözítőnk által. Ámen.

Fordította: Weszely Ödön

Forrás: Weszely Ödön (szerk.): Nagy pedagógusok. Neveléstörténeti olvasmányok. Második, javított kiadás, Budapest, 1925. 63-72. o.

I. 31.
Comenius Ámos János Nagy oktatástana

Johannes Amos Comenius (Jan Amos Komenskỳ, 1592-1670) cseh pedagógus egyik legfontosabb alapműve a Nagy oktatástan (Didactica magna). Ebben az újkor hajnalán írt összegző, rendszerező könyvben fejti ki az ember rendeltetésére, a gyermeknevelés céljára vonatkozó elképzeléseit éppúgy, mint korszerű iskola szervezetét illető javaslatait és didaktikai, módszertani elveit. Így a Nagy oktatástanban az egyre nagyobb számú gyermekek oktatását szolgáló, országonként fokozatosan egységesülő szervezetet alkotó mai modern iskola előképének aprólékos leírása jelenik meg.  

Az ember végső célja ezen a világon kívül esik

	1. Már értelmünk is rávilágít arra, hogy az ilyen kiváló teremtményt csakis az összes teremtmény feletti célra szánhatták: nem kétséges tehát, hogy Istennel, minden tökéletességnek, dicsőségnek, boldogságnak teljességével szoros kapcsolatban élvezze a mindenek felett való dicsőséget és boldogságot örökkön örökké.
	2. Noha ez eléggé kiviláglik a Szentírásból is, és mi biztosan hisszük, hogy a dolog így is áll, mégis, nem lesz hiábavaló munka, hogyha csak futólag is megemlítjük, hogy hányféleképpen is vetítette elénk Isten ebben az életben azt, ami ennél több azon túl.
	3. Mindenekelőtt magában a teremtésben. Az emberről ugyanis nem azt rendelte el, hogy puszta szavára jöjjön létre, mint a többi teremtmény: hanem ünnepélyes tanácskozás után mintegy saját ujjaival alkotta meg testét, lelket pedig a saját lelkéből lehelt belé.
	4. Alkatunkból is kitűnik, hogy mindaz, ami ebben az életben rendelkezésünkre áll, nem tesz bennünket tökéletessé. Itt ugyanis hármas életet élünk: testi anyagcserénk, érzékelő-ösztönös létünk és értelmi, vagy szellemi létünk életét, - melyek közül az első sehol sem nyilvánul meg testünkön kívül; a második az érzékek és mozgások útján a tárgyakra irányul; a harmadik azonban külön, önmagában is létezhetik, ahogy ez az angyalok példájából kitűnik. Minthogy nyilvánvaló az, hogy az előbbi kettő igencsak elhomályosítja és korlátozza az életnek ezt a legmagasabb fokát, ebből szükségképpen következik az, hogy a jövőben kell az άχμηυ-hez, a teljes kibontakozáshoz érnie.
	5. Mindaz, amit ebben az életben cselekszünk, vagy elszenvedünk, arra mutat, hogy ebben az életben nem érjük el a végső célt; hanem mindaz, ami velünk történik, sőt mi magunk is, más cél felé tartunk. Mindaz, ami vagyunk, amit cselekszünk, gondolunk, mondunk, szerkesztünk, megszerzünk és birtokolunk, semmi egyéb, mint bizonyos lépcsőfokok egymásutánja, melyeken tova-tova haladva, jóllehet mind magasabb fokra hágunk, a legmagasabbat mégse találjuk meg soha. Kezdetben ugyanis semmi az ember, minthogy öröktől fogva semmi is volt: mégis, anyja méhében, atyjának egyetlen csepp véréből életre kel. Mi tehát kezdetben az ember? Alaktalan, oktalan tömeg. Azután veszi fel a kicsi test körvonalait, de érzékelés és mozgás nélkül. Ezekután mozdul meg és a természet ereje folytán a napvilágra tör; lassankint megnyílik szeme, füle, és többi érzékei. Idővel kifejlődik belső érzékelése, amikor már tudatosul benne az, hogy lát, hall, érez. Majd értelme is nyiladozni kezd, amennyiben felismeri az egyes dolgok közti különbségeket; végül pedig átveszi vezető szerepét az akarat, amennyiben bizonyos dolgokra ráirányul, másoktól azonban elfordul.
	6. Tökéletes fokozatosságot tapasztalunk azonban az egyes részletekben is. Mert hiszen a dolgok megismerése is apránkint tör elő, mint ahogy az éj sötétjében előcsillámlik a hajnal pirossága; és bármeddig tartson is életünk, mind több és több világosság járul hozzá, (hacsak teljesen el nem tompul valaki), egészen a halálig. Cselekedeteink kezdetben gyarlóak, gyengécskék, gyakorlatlanok és túlságosan szétfolyóak; később apránkint, testi erőnkkel arányosan az értelem képességei is kibontakoznak, úgy, hogy bármeddig éljünk is (hacsak a szélső eltompultság rabul nem ejt és egyben élőhalottakká nem tesz bennünket), sose leszünk híjjával a tennivalónak, sem pedig a tervek felvetésének és a cél felé való törekvésnek, s a nemes lélekben mindezek mind magasabbra és magasabbra hágnak: mindazonáltal vég nélkül. Ebben az életben ugyanis sohasem találhatjuk meg vágyaink és törekvéseink végét.

[…]

[Az ember Isten képmására teremtetett]

	4. Nyilvánvaló, hogy minden ember alkalmasnak születik arra, hogy tudományos ismeretekre tegyen szert, elsősorban azért, mert Isten képmása. A hű képmás pedig szükségképpen eredetijének vonásait tükrözi, különben nem lenne képmás. Mivel pedig Isten egyéb tulajdonságai közül kiemelkedik a mindenhatóság, ennek valamelyes mása kell, hogy visszatükröződjék az emberben. És miért is ne? Minden bizonnyal az ember áll Isten műveinek középpontjában, minthogy a tiszta ész birtokosa és hasonló a teremben felfüggesztett gömbtükörhöz, amely minden körülötte lévő dolog képét kivétel nélkül felfogja. Értelmünk nem csupán a közelit ragadja meg, hanem a térben és időben távol esőt is közel hozza, felemelkedik a magasba, feltárja a rejtett dolgokat, lerántja a fátylat a burkolt dolgokról és azon fáradozik, hogy kifürkéssze a hozzáférhetetlent is; ennyire határtalan és végtelen ő. Éljen bár ezer esztendeig az ember és ezen idő alatt folyton gyarapítsa ismereteit, és egyiket a másikból értse meg, még mindig lesz hely új benyomások felvételére. Oly mérhetetlen befogadóképességű az emberi értelem, hogy feneketlen mélység gyanánt tűnik fel a megismerés terén. Testi életünknek néhány év határt szab, a hang már kissé messzebbre terjed, látásunk határát az ég képezi; a szellemnek sem égben, sem azon kívül nem lehet határt szabni, az egek egén túlra hág fel és a mélységek mélységére száll alá, és ha még ezerszer messzebb lennének, mint ahogy vannak, hihetetlen sebességgel mégis áthatolna rajtuk. És tagadhatjuk-e vajon, hogy számára minden hozzáférhető, tagadhatjuk-e, hogy mindent magában foglal?
[…]

[A külső benyomások úgy formálják a gyermek lelkét, mint a viaszba nyomott pecsét] 

	10. Helyesen hasonlítjuk agyunkat, gondolataink műhelyét viaszhoz, amelyre vagy pecsétet nyomnak, vagy kis alakokat mintáznak belőle. Amint ui. a viasz hozzásimul minden formához, eltűri, hogy tetszés szerinti módon alakítsák és mintázzák, hasonlóképpen az agyvelő is, befogadván minden dolog képmását, mindent magába zár, amit a világegyetem tartalmaz. Ez egyszersmind finom módon azt is jelenti, mi a gondolkodás és a tudományunk lényege. Mindaz, amit látásom, hallásom, ízlelésem, tapintásom érint, olyan számomra, mint a lenyomat, amely által a dolog képe az agyba vésődik be; még pedig oly mértékben, hogyha elmozdul is a tárgy a szem, fül, orr, kéz elől, annak képzete már visszamaradt számomra és vissza is kell hogy maradjon, hacsak a hanyag figyelem erőtlen benyomást nem alakított ki. Pl. ha egy embert pillantottam meg, vagy beszéltem vele; ha egy út alkalmával hegy, folyó, mező, erdő, város stb. szemlélésébe merültem el, ha mennydörgésre, zeneszóra, beszélgetésre lettem figyelmes, ha valamely szerzőnél figyelmesen olvastam valamit, mindez belevésődik az agyba, úgy, hogy valahányszor ráemlékezem, úgy tűnik fel nekem, mintha most is minden a szemem előtt állna, fülemben visszhangzana, ízlelném, vagy simogatnám. Jóllehet, ezen benyomások közül az agyvelő egyeseket a többiekkel szemben vagy elkülönítetten fogad be, vagy világosabban tükröz vissza, vagy állhatatosabban őriz meg; mégis egy és ugyanaz az agyvelő valamely módon be is fogadja, vissza is tükrözi és el is raktározza ezeket.

[…]

Az embernek ahhoz, hogy emberré váljék, képzésre van szüksége

	1. A természet – amint látjuk – a tudománynak, erkölcsösségnek, vallásosságnak csupán magvait adja, magát a tudományt, erkölcsösséget és vallásosságot azonban nem; ezeket imádkozással, tanulással és gyakorlással szerezzük meg. Ennélfogva nagyon találóan határozta meg valaki, hogy az ember tanulékony teremtmény; emberré ugyanis minden bizonnyal csakis tanítás útján válhatik.
	3. Senki se gondolja, hogy igaz ember lehet tanulás nélkül, ellenben mindazon dolgokra vonatkozólag felvilágosodást kell kapnia, amelyek emberré teszik az embert. Nyilvánvalóvá válik ez minden élőlény példájából, amelyek csak a mi kezünk által válnak alkalmasakká emberi használatra, bármennyire is ez a rendeltetésük. Itt vannak pl. a kövek, amelyek házak, tornyok, falak, oszlopok felépítésére szolgálnak; ezek azonban csak akkor alkalmasak erre, ha kezünkkel összetörjük, kifejtjük és talapzattá állítjuk össze őket. Így az ember számára ékszerül szolgáló gyöngyöket és drágaköveket az embernek előbb ki kell metszenie, majd fényeznie és csiszolnia; az életünkben oly hasznos fémeket ki kell bányászni, olvasztani és tisztítani, majd különböző formába önteni és kikalapálni; enélkül oly kevés hasznunkra lenne, mint a föld sara. A növényekből élelmet, italt és gyógyszert nyerünk, azonban csak úgy, hogy a füveket és gyümölcsöket elvetjük, megkapáljuk, learatjuk, csépeljük, megőröljük, összezúzzuk; a fákat is el kell ültetni, nyesni, trágyázni, majd a gyümölcsöt leszedni és megszárítani, ha pedig az ember orvosságnak, vagy építkezési célokra akarja felhasználni, úgy különféle eljárások alkalmazásával még sokkal inkább elő kell őket készíteni. Az állatokat, amelyek életerejüknél és mozgékonyságuknál fogva, a rájuk bízott feladatok elvégzésére alkalmasaknak látszanak, előbb még be kell idomítani, hogy el tudják végezni azokat a szolgálatokat, amelyeket az ember rájuk akar bízni. A ló alkalmasnak született a harcra, az ökör a vontatásra, a szamár a teherhordásra, a kutya az őrző szerepre és a vadászatra, a karvaly a madarászásra stb., és mégis vajmi keveset érnek ezek, hacsak egyes feladataikra gyakorlással alkalmassá nem tesszük őket.

[…]

[Mindenkinek szüksége van szervezett oktatásra ahhoz, hogy emberré váljék]

	8. A gazdagok bölcsesség nélkül mi mások, mint korpával hizlalt disznók? A szegények tárgyismeret nélkül mi egyebek, mint teherhordásra ítélt közönséges szamarak? A hetyke, de tudatlan ifjú mi más, mint tollal feldíszített papagáj? Vagy mint valaki megjegyezte, aranyhüvely, amelyben ólompenge lakozik.
	9. Királyok, fejedelmek, bírák, papok és tudósok számára, kiknek az a hivatásuk, hogy másokat vezessenek, olyannyira szükséges, hogy előbb bölcsességgel teljenek el, mint ahogy az úti vezetőnek szemmel, a tolmácsnak nyelvvel, a kürtnek hanggal és a kardnak éllel kell felvérteznie lennie. Ugyanilyen módon kell felvilágosítani az alattvalókat arról, hogy bölcs parancsolójuknak okosan engedelmeskedjenek, nem kényszerűségből, engedelmes szamárként, hanem önként, rendszeretetből. Az eszes teremtményt nem hangoskodással, börtönnel és husánggal, hanem ésszel kell vezetni. Ha ez másként van, a gyalázat Istenhez tornyosul fel, aki egyenlőképpen helyezte el saját képmását azokba is és az emberi dolgok telítve lesznek, amint hogy vannak is, erőszakossággal és nyugtalansággal.
	10. Mindenkinek, aki embernek született, szüksége van tehát oktatásra, szüksége pedig azért, hogy ember legyen és ne vadállat, buta szörny vagy tétlen fajankó. Mindebből az is következik, hogy egyik ember annyival különb a többinél, amennyivel képzettebb azoknál. Zárja le ezt a fejezetet a Bölcs: »Aki nem műveli a bölcsességet és fegyelmet, nyomorult az; annak reménysége is hiábavaló (ugyanis, hogy eléri célját) és hiábavalók fáradozásai, munkálkodása pedig gyümölcstelen.« (Bölcs. 3, 11.)

[…]

[A gyermek zsenge korában alakítható, formálható]

	4. Minden élőlénynek az a tulajdonsága, hogy zsenge korukban könnyen hajlíthatók és alakíthatók, mihelyt azonban megcsontosodtak, többen megtagadják az engedelmességet. A lágy viasz könnyen alakítható és visszaalakítható; ha azonban már egyszer megmerevedett, könnyen széttöredezik. A facsemetét elültetheted, átültetheted, ide-oda hajlíthatod; a kifejlett fával ezt semmiképpen sem teheted. Aki a fából kötelet akar sodorni, annak zöld, fiatal fát kell választania: az öreg, száraz, görcsös fát nem lehet megsodorni. A friss tojások költéskor maguktól felmelegszenek és fiókákat adnak; régiektől ne is várd ezt. Fiatal és kölyök állapotban választja ki az idomító a lovat, a szántóvető az ökröt, a vadász a kutyát és a sólymot, hogy munkára fogja; éppúgy a komédiás is a medvét, hogy táncolni, az öregasszony a szarkát, csókát, szajkót, hogy beszélni tanítsa őket: öreg állatokkal kárba veszne minden fáradságuk.
	5. Mindez ugyanígy van az embernél is: nála az agyvelő (amelyről fentebb mondtuk, hogy viaszhoz hasonlít és mindazon dolgok képmásait befogadja, amelyek érzékszervi úton jutnak el hozzá) gyermekkorban teljesen nedves és lágy, képes arra, hogy minden benyomást befogadjon; azután lassanként megszikkad és megkeményedik, annyira, hogy a dolgokról való benyomásokat nehezebben fogadja be és vési be, mint ahogyan ezt a gyakorlat is tanúsítja. Erre vonatkozik Cicero mondása: »A gyermekek gyorsan felfognak számtalan dolgot.« (Cicero: Az öregségről.) Így a kéz és a többi végtag is csak a gyermekkorban foghatók munkára és mesterségekre, amíg rugalmasak az idegek. Ahhoz, hogy valaki jó író, festő, szabó, mesterember, zenész stb. legyen, teljesen fiatal korától fogva kell magát szakmájának szentelnie, amíg képzelőereje friss és ujjai hajlékonyak: különben semmire sem viszi. Hasonlóképpen már az első években kell hitet plántálni annak szívébe, akinél gyökérhajtást akarunk elérni; ha azt óhajtjuk, hogy valakit az erényeknek szépsége jellemezzen, zsenge korában kell azt csiszolnunk; akinek pedig a bölcseleti tanulmányokban kell előrehaladást tennie, már fiatal korában kell minden érzékszervét megnyitnia, amíg tüzel a lelkesedés, gyors az elme, tartós az emlékezés. »Csúf és nevetséges az aggastyán az iskolapadban, az ifjúnak ugyanis elő kell készülnie, az aggastyánnak pedig hasznosítania kell a tanultakat« - mondja Seneca a 36. levélben.
	6. Isten az ifjúságot rendelte arra, hogy emberré váljék az ember – mert akkor még nem alkalmas egyéb dolgokra, csak arra, hogy kifejlődjék. Bizonyos az, hogy a ló, a barom, az elefánt és minden egyéb, nagyobb állat első és második életéve között éri el fejlettsége tetőfokát; csak az ember jut ide a huszadik és harmincadik életéve között. Ha valaki azt hinné, hogy ez véletlen, vagy más, nem is tudom miféle megokolásokkal hozakodnék elő, ezzel csak tulajdon korlátoltságát árulná el. Isten, aki minden más dolognak kiszabta a maga idejét, megengedné-e, hogy csupán az embernek, a teremtés urának ideje hiábavaló módon folyjon el? Vagy feltehetjük-e azt, hogy Isten megengedte volna, hogy a természet oly lassú ütemben annál könnyebben hajtsa végre az ember kifejlődését? Hiszen minden nehézség nélkül sokkal nagyobb testeket fejleszt ki néhány hónap alatt!
	Nem marad más hátra, mint az a feltevés, hogy Teremtőnk jól meggondolt terve szerint arra méltatott minket, hogy megmutassa kegyelmét, midőn nekünk adta a fiatalság éveit ahhoz, hogy annál több időnk legyen az erény begyakorlására; ezért nem tett minket a gazdasági és közügyekre oly sokáig alkalmassá, hogy annál ügyesebbek legyünk életünk hátralevő éveire (sőt magára az örök életre is).
	7. Csak az a benyomás marad meg az emberben szilárdan és állhatatosan, amely zsenge ifjúságában hatotta át lelkét: azt ezek a példák is bizonyítják. Az edény azt az illatot, melyet legelőször felvett, megtartja addig, amíg el nem törik. Ahogy a fán kisarjadtak a zsenge ágak, felfelé, vagy lefelé, vagy oldalvást, úgy tartja meg őket évszázadokon át, míg csak ki nem döntik. A gyapjú azt a színt, amelyet legelőször beleártottak, megtartja olyannyira, hogy át se lehet festeni. A kerék megkeményedett abroncsa inkább ezer szilánkra törik, mintsem hogy újból kiegyenesedjék. Ugyanígy az emberben olyannyira megmaradnak az első benyomások, hogy szinte csodával határos az, hogy meg tudjuk őket változtatni; ezért legfontosabb, hogy mindjárt az első életévek benyomásaként az igaz bölcsesség zsinórmértékét kapja a gyermek.
	8. Végül is igen nagy veszélyt rejt magában, ha az emberbe nem oltjuk be már a bölcsőtől fogva az egészséges (üdvös) élet szabályait. Mivel ugyanis az emberi élet, mihelyt külső érzékszervei működésbe lépnek, nem képes megnyugodni, nem tudja magát visszatartani – ha nem kötik le hasznos dolgok – attól, hogy haszontalan, sőt (e romlott korszak rossz példái mutatják) káros dolgok le ne foglalják. S lehetetlen, vagy igen nehéz azt kívánni, hogy mindezt utólag vetkőzze le. Ennélfogva tele van a világ szabálytalanságokkal és ezek megszűntetésére nincs elég ereje sem a világi vezetőknek, sem az egyház szolgáinak, amíg nem fordítanak komoly gondot a feltörekvő vadvizek azonnali eltorlaszolására.
	9. Tehát: amennyire szívügye minden egyes embernek a következő nemzedék jóléte és amennyire szívén viseli az egyházi és világi elöljáróság az emberiség boldogulását: oly mértékben kell iparkodniuk azon, hogy az ég ezen palántái időben jussanak el elültetéshez, öntözéshez, nyeséshez – és hogy bölcsen egyengessék útjukat az irodalomban, erkölcsben és jámborságban történő előmenetelre.

[…]

[A gyermekek oktatását alaposan képzett pedagógusokra kell bízni]

	2. Minthogy egyrészt megnőtt az emberek sokasága, másrészt az emberi foglalkozások száma, így csak gyéren akadnak olyanok, akik értenek a gyermekneveléshez, és képesek arra, hogy elég időt szánjanak rá, már előbb rájöttek, arra az üdvös tanácsra, hogy több gyermek együttes nevelését olyan válogatott személyekre bízzák, akik kiválnak tárgyi tudásukkal és mély erkölcsiségükkel. Az ifjúság ezen alakítóit oktatóknak, iskolamestereknek, tanítóknak és tanároknak szokták nevezni, azt a helyet pedig, amelyet ezen közös foglalatosság számára jelöltek ki, iskolának, elemi iskolának, auditóriumnak, kollégiumnak, gimnáziumnak, akadémiának, stb.

[…]

[Az iskolák állítása az egész keresztény világ érdeke]

	4. Az egész keresztény világ érdeke, hogy ne tartóztassák fel, hanem mozdítsák elő azt a szent szokást, hogy iskolát emeljenek az ifjúság együttes nevelésére, az emberek minden rendezett közösségében (nevezzék azt városnak, községnek, vagy falunak.
Ezt megköveteli:
	5. A dolgok dicséretes rendje. Miként ugyanis a családapa nem ér rá arra, hogy a háztartással kapcsolatos összes munkát elvégezze, hanem különböző mesterembereket alkalmaz, miért ne történhetne hasonlóképpen ezen a téren is? Ha lisztre van szüksége, elmegy a molnárhoz, ha húsra a mészároshoz, szomjúság esetén a kocsmároshoz, ruháért a szabóhoz, saruért a vargához, építkezéshez, ekéért, szegért, stb. az asztaloshoz, kőműveshez, kovácshoz, ácshoz, stb. A felserdültek vallásos nevelését szolgálják templomaink, bíróságok és hivatalok állnak rendelkezésünkre, ahol megvitatják a pereskedők érveit, összehívják a népet és közlik velük a tudnivalókat – miért ne lennének tehát az iskolák az ifjúság számára? Sőt, sertéseit és teheneit sem maga legelteti minden kisparaszt, hanem csordást fogadnak, aki mindnyájukat egyaránt szolgálja, ezenközben ők egyéb dolgukat annál zavartalanabbul végezhetik el. Ez ugyanis igen szép munkamegtakarítás, amikor is egy ember csak egyfélét cselekszik, nem háboríttatván a többi által; ily módon az egyén a közösségnek, és a közösség az egyénnek hasznos módon van szolgálatára.

[…]

[A szegény gyermekeknek is szükségük van az iskoláztatásra]

	1. A következők meggyőznek arról, hogy nemcsak a gazdag és nemes emberek gyermekeit kell iskoláztatni, hanem a nemeseket, jobbágyokat, gazdagokat vagy szegényeket, fiúkat és lányokat, városban és községben, falun és tanyákon egyaránt.
	2. Először is, mindenki, aki csak embernek született, ugyanazon magasztos célra jött a világra, hogy ember legyen, ez azt jelenti: eszes lény, a teremtmények ura, saját alkotójának kifejezett képmása. Ugyanis mindnyájunknak afféle kell törekednie, hogy tudományokkal, erényekkel és vallásossággal felvértezve, hasznosan töltsük el az evilági életet, hogy méltón felkészülhessünk a jövőre. Maga Isten tett róla többször bizonyságot, hogy nála nincs személyválogatás. Tehát ha mi csupán egyesek elméjét műveljük, másokat pedig kizárunk, akkor nem csupán ezen felebarátainkkal szemben vagyunk igazságtalanok, hanem magával Istennel, akinek az a szándéka, hogy mindenki ismerje, szeresse, dicsérje őt, mindenki, akibe csak képmását lehelte. Ez pedig annál izzóbb lesz, minél erősebb volt a megismerés tüze. Ugyanis szeretetünk nagysága megismerésünk mértékétől függ.

[…]

[Mindennek megvan a maga ideje]

	7. A természet szemmel tartja mindennek az alkalmas idejét.
	Például: a madár nem télen fog hozzá fajának szaporításához, midőn minden fagyos és merev, sem pediglen nyáron, amikor lángol és lankad minden; még ősszel sem, amikor mindennek életereje a nappal együtt hanyatlóban van, és az új termésre nézve annyira ellenséges tél a küszöbön áll – hanem tavasszal, midőn a nap visszaadja mindennek az életerejét. Mikor még hideg az időjárás, megfoganja testében a tojásait és ott melengeti azokat, ahol védve vannak a hidegtől – melegebb időben a fészekbe rakja és végül csak az év melegebb szakában töri fel őket, hogy a zsenge kis teremtések fokozatosan szokjanak hozzá a napfényhez és a meleghez.

[…]

[A jól szervezett iskolában a tanár nagy tömegek együttes oktatására képes]

	16. Nem csupán lehetségesnek tartom azt, hogy egyetlen tanító néhányszáz tanuló élén álljon, hanem határozottan állítom, hogy ennek így is kell lennie, mivel ez a tanítónak és a tanulóknak is messzemenően a legalkalmasabb. Ő ugyanis kétségkívül annál nagyobb élvezettel végzi munkáját, minél nagyobb csapatot lát maga előtt (ahogy az ércben gazdag bányában örömmel dolgozik a bányász keze), és minél vidámabb ő maga, annál élénkebbé teszi növendékeit is. Hasonlóképen maguknál a növendékeknél is a nagyobb sokaság nagyobb gyönyörűséggel jár, (örömére szolgál mindnyájuknak, hogy munkájukban társakra lelnek) és nagyobb haszonnal is jár rájuk nézve, ha kölcsönösen ösztökélik és segítik egymást, minthogy ezzel a korral velejár a nemes versengés szelleme.

[…]

[A tanulócsoportok létrehozásának elvei]

	I. Ha a tanulócsoportot meghatározott alapcsoportokra – mondjuk tízes csoportokra – osztja szét, minden egyes csoport élére pedig felügyelőket állít, és ezek ismét újabb elöljárókat választanak maguk fölé, egészen a legfelsőkig.
	II. Ha sohasem tanít külön egyeseket, sem iskolán kívül magánúton, sem az iskolában nyilvánosan, hanem mindenkit együtt és egyszerre. Senkihez sem szabad tehát külön odamennie, azt sem szabad megengednie, hogy bárki is külön hozzálépjen, hanem a dobogón állva (ahonnan mindenki jól láthatja és hallhatja) mint a nap, mindenkire szétszórja sugarait, és mindenki őreá figyel, szemével, fülével, értelmével, és mindazt felfogja, amit ő akár szóval előad, akár pedig kézzel vagy képen bemutat. Így egyetlen meszes edényből nem két, hanem számos falat egyszerre tud bemeszelni (egy csapásra nem két, hanem számos legyet foghat.)
	19. Csupán hozzáértésre van szükség, hogy egyenkint mindenki figyelmét felhívja magára, hogy a tanulók azt higgyék, hogy a tanító ajka (úgy, amint szól) az a kútfő, ahonnan feléjük árad a tudomány patakja, és valahányszor észreveszi, hogy ez a forrás megnyílik, szokjanak hozzá, hogy a figyelem »korsóját« azonnal odatartsák, nehogy bármi is észrevétlenül illanjon el mellettük.

[…]

[A tanulás ne legyen kényszer]

	Fontos az, hogy mindazt, amit csak az ifjúság elé befogadás céljából tárunk, úgy kell elsajátítaniok, hogy semmit se végezzenek akaratuk ellenére és kényszeredetten, hanem amennyire csak lehetséges, mindent önként, a maguk jószántából, a lélek bizonyos gyönyörével cselekedjék. Ennél fogva egyenesen úgy vélekszem, hogy a virgácsokat és ütlegeket, ezen szolgai eszközöket, melyek oly kevéssé illenek a szellemhez, az iskolában a legkevésbé szabad használni, hanem messzire el kell hajítani és rabszolgáknál és szolgalelkületű haszontalan ifjaknál szabad csak alkalmazni őket. Ezek biztos jelek útján már korán elárulják magukat az iskolában, mégpedig nem csupán nehézkes természetükkel, mely a szolgalelkek közös sajátossága, hanem a többnyire ehhez járuló rosszasággal is; azon tanítók kezében pedig, akik a testi fenyítéket a tudás és gyakorlat segédeszközeként használják, ezek a haszontalanság eszközeivé válnak, az elvetemültek kezében azonban olyan kardokká lesznek, amelyekkel önmagukat és másokat megsebeznek. Vannak azonban a büntetésnek más nemei is, melyeket az eszes és szabad lelkületű gyermekeknél alkalmazhatunk.

[…]

[Az induktív módszer]

	6. Másodsorban az első, az anyaiskolában leginkább a külső érzéseket gyakorolják, hogy azok hozzászokjanak a tárgyak helyes észleléséhez. A népiskolákban gyakorolni fogják majd a belső érzékeket, a képzeletet, és emlékezetet, ezek végrehajtó szerveivel, a kézzel és a nyelvvel, az olvasás, írás, rajzolás, éneklés, számolás, hossz- és súlymérés, a különféle dolgok emlékezetbe vésése, stb. által. A gimnáziumban képezik az értelmet és ítélőképességet a minden érzékelés útján felfogott dolgokkal, a dialektika, grammatika, retorika, és a reáltárgyakat azok okaival együtt átadó elméleti és gyakorlati ismeretek útján. Végül az akadémián leginkább az akarat körébe tartozó dolgokat fogják képezni, mégpedig az egyes fakultások révén, amelyek ugyanis megtanítanak minket arra, hogy összhangban tartsuk (és kiegyensúlyozatlanság esetében újra összhangba hozzuk) a lelket a teológia révén, a szellemet a filozófia, a test életműködéseit az orvostudomány, a külső javakat a jogtudomány útján.
	7. Az értelem szerencsés kiképzésének igazi módszere pedig az, hogy először magukat a dolgokat bocsássuk a külső érzékszervek elé, hadd érintsék őket közvetlenül. Azután felcsigázva tanulják meg a belső érzékek a dolgok külső érzékelés útján bevésett képmásait ismét kifejezni és újraalkotni, mind önmagunkban, belső visszaemlékezéssel, mind pedig kifelé, a kéz és a nyelv segítségével. Végre, miután mindezzel elkészültünk, álljon munkába maga a szellem is, és pontos szemlélettel hasonlítson és mérjen össze mindent egymással, hogy minden dolog okát alaposan megismerje, hogy ennek alapján kialakítsa magában a dolgok helyes ismeretét és igaz ítéletet alkothasson róluk. Végül pedig szokjék hozzá az akarat (mely az ember középpontja és minden cselekedetének vezére), hogy minden dologban jogosan alkalmazza uralmát. Ha azonban arra akarunk törekedni, hogy a dolgok megértése előtt alakítsuk ki az akaratot (akárcsak az értelmet a képzelet előtt vagy pedig a képzeletet az érzékelés előtt), hiába fáradozunk. Mégis ezt teszik azok, akik a gyermekeket tárgyi és érzékelhető dolgok megismerése előtt logikára, poétikára, retorikára, etikára tanítják, úgy cselekedvén, mint azok, akik kartánc vezetésével akarnának megbízni egy kétesztendős gyermeket, aki remegő lábacskáival még csak alig kísérelte meg a járást. Jelmondatunk legyen az, hogy mindenütt a természetet kövessük vezérünkként, és ahogy ez egymás után, rendben bontakoztatja ki képességeit, így kell nekünk is megfigyelnünk, hogyan segíthetjük őket elő.
	8. Harmadik különbség az lesz, hogy az anyai iskola és a népiskola összes, mindkét nemen lévő ifjúságot ki fogja képezni, a latin iskola leginkább a serdülőket, akiket később mesterségek elérésére képez ki, az akadémia pedig a tudósokat és olyanokat, akik alakítani fogják mások jövendő vezetőit, hogy soha, sehol se hiányozzanak az egyházak, iskolák, közéleti ügyek alkalmas vezetői.

Fordította: Geréb György
Forrás: Comenius Ámos János: Nagy oktatástana. Budapest, 1953. 161-162.;172.; 174-175.; 181-182.; 184-185.; 187-189.; 190-191.; 194.; 231.; 271-273.; 343.; 345-346.o.

I. 32.
Comenius: Pampaedia

A Pampaedia negyedik része Comenius kéziratban maradt és csak 1935-ben felfedezett összegző művének, az Egyetemes tanácskozásnak (Latin címe: De rerum humanarum emendatione consultatio catholica ad genus humanum). A szerző kifejti benne, hogyan lehet az emberek általános nevelése és az egyetemes tanácsadás révén javítani az egész emberiség helyzetén, előbbre lépni a világméretű problémák megoldása felé.  Ebben az értelemben a mű jóval több mint didaktika: pedagógiai mű a szó szoros értelmében. Comenius iskola iránti elkötelezettsége azonban itt is érezteti hatását: a Pampaediában ugyan kilép is iskola falai közül, az élethossziglan tartó nevelés elvének megfogalmazásával a lehető legtágabbra erjeszti a nevelés hatósugarát, de az iskolára jellemző szóhasználat és az ismerős terminus technikusok itt is rendre visszaköszönnek (pl. születés osztálya, szoptatás osztálya, csacsogás és járni tanulás osztálya stb.)

[A világ megjobbítását a gyermekek nevelésével kell kezdeni]

	1. Az egész világ megromlása gyökereinél kezdődik, ennél fogva az egész világ megújulásának is a gyökereknél kell kezdődnie. A pampaedia célja tehát a 8. zsoltár szavainak beteljesítése lesz, hogy tudniillik gyermekek és kicsinyek ajkáról  zengjen a dicséret. Ennek előképe Krisztus első eljövetele volt, midőn a templomban gyermekek énekeltek Hozsannát. Most az egész világ Isten temploma lesz (Zsolt, 100, 1; erről szól az egész zsoltár), és Isten fiává válik minden ember. Kezdjünk tehát Hozsannát énekelni, s komolyan és őszintén legyünk rajta, hogy az egész világon ezt énekeljék. 
	2. Meghatározás: A kisgyermek zsenge ember, aki újonnan jött a világra, minden szempontból műveletlen, akit következésképpen minden tekintetben művelni kell. 
	Az összes vele kapcsolatos tennivaló tehát a nevelés kezdetével egyenlő, ezeket viszont művelt ember módjára, vagyis körültekintően és okosan kell végeznünk. 
[…]

[Amit kisgyermekkorban elmulasztunk, később alig pótolhatjuk]

	 A kisgyermekkor az élet tavasza, amikor is nem szabad elmulasztanunk annak lehetőségét, hogy előkészítsük a szellem talaját. Márpedig annak, aki bő aratást kíván, a birtokában levő összes földterületet be kell vetnie, semmit sem hagyhat belőle megműveletlenül. Mint ahogy a soron következő aratás magvait (ha nem az előző év őszén), ugyanazon év kora tavaszán vetik el, ugyanígy a jó élet magvait is az élet kezdetén kell elvetni. Miként az a facsemete, melynek fejlődése rendellenesen indult, nem könnyen, miután pedig már megnőtt és úgy kérgesedett meg, hogy nem igazították ki, sehogyan sem vetkőzi le torzulását, ugyanígy az ember is azokkal a szokásokkal együtt öregszik meg, amelyeket életének első szakaszában felvett. Nevelésünk kezdetének hiányosságai egész életünkön végigkísérnek bennünket. Az emberi faj a bölcsőjében rendkívül nagy törődést igényel, s ha erre az átlagosnál több gondot fordítunk, az rendkívül hasznos a közvetlenül ez után következő életkor szempontjából, elhanyagolása viszont rendkívül káros. Versenyfutásban a célba érés szempontjából sokat számít, hogy jó legyen a rajt. 

[…]

[A kisgyermekkori rendszeres tanítás előnyei]

	De mert az, hogy az ifjúság nevelését rögtön csecsemőkortól kell elkezdeni, hosszadalmasabb bizonyítást igényel egyes lusta és ostoba szülők miatt, akik úgy vélik, hogy gyermekeiket az első években minden szempontból csak babusgatni kell, abban a hiszemben, hogy így azok életerősebbek lesznek, miután fölserdültek, – a következőkben bebizonyítjuk, hogy az ilyenek veszedelmes tévedésben vannak.
	Másutt már kimutattuk: az embert Isten úgy küldi a világba, mint egy iskolába, hogy ott Isten képmására formálva előkészüljön arra az életre, mely közvetlenül követi a földi életet. Az embernek ugyanis három tartózkodási hely lett kijelölve: az anyaméh, a föld és az ég vagy ha valaki szerencsétlenségére nem talál el az égbe, az örök sötétség pokla. Első tartózkodási helyéről a másodikba a születés által lép át, a másodikból a harmadikba a halál által, a harmadikból soha, de soha sehová. – Miként ugyanis formálódásnak első műhelyében, az anyaméhben, ha valakinek nem alakul ki minden testrésze, vagy tökéletlenül és torz formában alakul ki, ennek a hiányosságnak a pótlására a világon semmi megoldás nincs, hanem az ilyen ember egész életének napjaiban kénytelen nélkülözni ezeket a testrészeket, illetve tökéletlen és torz testrészekkel élni, ugyanígy, ha valakinek földi életében a testében lakozó lelke nem alakul át Isten képmására, erre ezen a földi életen kívül semmi más lehetősége nincs, s az öröklét napjaiban nélkülöznie kell Isten társaságát. Mivel tehát itt a földön ennyire jelentős dologról van szó, miközben a halál, mely egyaránt fenyegeti gyermekeinket és bennünket, gyakran váratlanul ragad el, jaj, mekkora veszélyt jelent az ember lelki nevelését elhanyagolni vagy halogatni! Hisszük ugyan, hogy Isten irgalma éberen őrködik az ember üdvössége fölött, még ott is, ahol az emberi gondoskodás szunyókál, de ettől még nem érdemel bocsánatot azoknak az embereknek az álomkórossága, akik nem teszik, amit tenni kell.
	De még ha a halál megkíméli is az élet első korszakát, és akár a leghosszabb életben reménykedhetünk is, a nevelést akkor sem szabad halogatnunk, mivel akkora a tömege azoknak a dolgoknak, amelyeket az életben meg kell tanulni és tenni, hogy ha az életkor akár megkettőződnék is, akkor sem kellene belőle semmit elvesztegetnünk. Nekünk ugyanis most több tennivalónk van, mint volt a régieknek, ha műveltségben velük egyenlőek akarunk lenni. Ők ugyanis egy nyelven bölcselkedtek; anyanyelvükön, nekünk oly sok nyelvet kell megtanulnunk. Ők beérték vagy csak a teológiával, vagy csak a filozófiával, számunkra ISTEN teljes kincstárát feltárja. Nekik néhány korszak volt csak a hátuk mögött, amelyet meg kellett ismerniök, nekünk viszont az összes – hamarosan már a végéhez közeledő – idő történetét. Ők jóformán háborítatlan időknek örvendhettek, mi a sürgés-forgás zajától teli századba csöppentünk. Idejekorán kell tehát sarkig kitárni érzékei kapuját annak az embernek, akiknek egész élete során oly sokmindent kell megtanulnia, kipróbálnia, megvalósítania. S nem csupán a tennivalók sokasága, hanem azok változatossága is kényszerít arra, hogy igyekezzünk Mert miként annak, aki ismeretlen útra indul, (különösen ha egy többszörös útelágazástól), igen nagy érdeke fűződik ahhoz, hogy rögtön indulásakor a helyes utat mutassák meg neki, mert a tévedés ekkor szokta a legnagyobb bajt okozni, olyannyira, hogy ellentétes irányba is térülhet, - az embert ugyanígy nem szabad életének közvetlenül a kezdetén magára hagyni. Mert lám az oktalan állatok, (még a nagy testűek; a lovak, ökrök, az elefántok stb. is), amelyeknek az életük fenntartásához szükséges követelményeken kívül egyáltalán semmi tanulnivalójuk nincs, egy-két év alatt elérik a fajtájukra jellemző testnagyságot, és mindenre teljesen használhatók, – az ember még húszévesen sem. Erre a dologra semmi más megoldást nem lehet kigondolni, mint azt, hogy megfontolt terv szerint kell cselekednünk. –
	Tudják meg azok a szülők, akik nem törődnek azzal, hogy gyermekeiket hasznos ismeretekre oktassák, ezzel olyan lehetőséget szalasztanak el, amely biztosan nem fog visszatérni. S ha továbbra is azzal áltatják magukat, hogy: a jó mindig megtanulható, erre ezt felelem: az első lehetőségek elvesztegetése után annyira eredményesen soha, mert csupán az az ismeret szilárd és tartós, melyet életünk első korszakában sajátítottunk el, mint ahogy ez minden más dolog példájából is nyilvánvaló. A fa olyannak őrzi meg ágait, amilyennek csemete korában kihajtotta őket: nem változik. A gyapjú azt a színt, amellyel átitatták, olyan szívósan megtartja, hogy nem tűri az átfestést. Az edény azt a szagot, melyet új korában magába szívott, őrzi, amíg el nem törik. A keréktalp, miután elnyerte ív-formáját, előbb hull szét ezernyi darabra, mint hogy újra egyenessé váljék. Hasonló a helyzet az emberrel: az első benyomások hatásai erősen megtapadnak benne, s nem tűrik, hogy az újonnan érkezők eltávolítsák őket. Ezért annyira erős és szívós az emberek elméjében a legelső ítélet, – akár igaz, akár nem –, mert ami először szállta meg az agy palotáját, uralkodni akar, - mivel azt, ami senkié sem volt, annak szokás ítélni, aki először foglalta el. A gyermekkor fogyatékosságai tehát egészen az öregkorig elkísérnek, csupán annyi a különbség, hogy akkor bohóságok vesznek el, utána az életidő; és ami akkor kijavítható lett volna, utána már kijavíthatatlanná válik.

[…]

[A kisgyermekkori oktatás céljai és módszerei]

	Amennyire szívügye tehát kinek-kinek saját utódai, az emberiség világi és egyházi kormányzásában pedig amennyire szívügye az elöljáróknak az emberi nem üdvössége, annyira buzgón kell gondoskodni arról, hogy az égi csemetéket megfelelő időben ültessék el, nyesegessék, öntözzék, és kezdjék el okosan nevelni, hogy szerencsésen haladjanak előre a tudományban, erkölcsökben és istenfélelemben.
	Az oktatás első szakaszának a célja, és kell, hogy a célja legyen:
	I. hogy idejekorán felszítsuk a pislákoló isteni lángokat, melyek a test terhe alatt megbújnak;
	II. hogy megakadályozzuk, hogy a világ, a Sátán és maga a természet ereje, (mint valami mozgatógépek), a kisgyermekeket előre hatalmukba kerítsék, s hiú és veszedelmes dolgok felé vonják. Az emberek ugyanis nem annyira nem ismerik mindenre kiterjedő jogukat, mint inkább nem tudják érvényesíteni. Tanítani kell tehát őket, mielőtt elkezdenék érvényesíteni, hogy tudják érvényesíteni.
	III. s végül: hogy az evilági és a jövendő élet szempontjából igazán hasznos dolgokról nyújtsunk igaz tanítást nekik, vagyis:
	1. hogy megbarátkoztassuk őket a világgal, amelyen át fognak haladni, és mindazzal, amivel eközben találkoznak, nehogy bármi árthasson nekik, nehogy ne lehessen hasznukra bármi is;
	2. hogy megtanítsuk őket a helyes világi érintkezésre az emberekkel, akiknek közösségét nem lehet és nem szabad elkerülniük;
	3. hogy felemeljük őket ISTENHEZ, és megtanítsuk őket mennyei életet élni.
	Az ezt elősegítő eszközök:
	1. magának a világnak a színpada, és mindaz, ami rajta van: vagyis érzékszerveink folyamatos foglalkoztatása;
	2. az emberi természet rendszerének helyes elemzése; ami azt bizonyítja, hogy ez a természet mindenkiben azonos, úgyhogy egyedül önmagából kiindulva ki-ki megtanulhat becsülni mindenkit, s amit magának akar vagy nem akar, mindenkinek ugyanazt akarni és nem akarni;
	3. Isten kinyilatkoztatásainak rendszere, amelyek megismertetnek és :megbarátkoztatnak bennünket Istennel, az angyalokkal, a mennyel és az örök élettel.
	Ezek alkalmazásának módjai:
	I. saját okos odafigyelésünk;
	II. mindenféle külső segítség megszerzése;
	III. Isten áldásának kieszközlése imákkal.
	Az első megokolása: Senki sem törődik ugyanúgy a máséval, mint a sajátjával; amiről azt akarjuk, hogy mások tegyék velünk vagy a mieinkkel, azt először mi magunk tegyük.
	A második megokolása: Egyedül senki sem eléggé éles szemű, és nem lehet mindig mindenütt jelen, különösen ha valakit megosztanak a teendői.
	A harmadik megokolása: Az egész emberi okosság semmit sem ér Isten gondviselő szeme nélkül.
	Tehát:
	1. akinek van ideje rá, maga legyen gyermekeinek őrzője és nevelője;
	2. akinek nincs, fogadjon fel melléjük másokat, akik istenfélőek, komolyak, serények; de azért ezekre magukra is figyeljen oda: legalább hetenként egyszer vizsgáljon meg mindent;
	3. övéit mindennap ajánlja Isten kegyelmébe.
	Akár személyesen, akár mások közreműködésével teljesíti kötelességét, tegye azt
	1. komolyan, 2. de mégse zord szigorral, hanem kedvesen, 3. folyamatosan.
	1. Komolyan; mivel komoly dolog az embert, a tárgyi világ urát, a boldog öröklétben Isten jövendőbeli társát helyesen megtanítani a dolgok használatára és arra, hogy Istenhez hasonlóan szent legyen, mert ha az indulás helytelen volt, és az alapok rosszul sikerültek, a további munka hiábavaló lesz. (Lásd erre: Sirák 22, 7, 8, 9).
	2. Kedvesen, a gyermekhez igazodva. Készítsünk játékokat lelkének szórakoztatására, ezek azonban olyanok legyenek, hogy általuk előre tanulja meg a nevét a dolgoknak, és azok megfelelő időben történő használatát. A gyermekekkel megtaníthatók a felnőttkor tevékenységei, csak gyermeki módon. Timóteus így tudta kisgyermekkorától fogva tanulmányozni a Szentírást, vagyis a teológiát; - miért ne lehetne hát a filozófiát, a jogtudományt, az orvostudományt is tanítani, mindegyiket a maga módján?
	3. Folyamatosan.
	Ennek a KISGYERMEKKOR ISKOLÁJÁNAK hat osztály van:
	I. a születésé; másfél hónap;
	II. a szoptatásé, másfél év;
	III. a csacsogásé és a járni tanulásé;
	IV. a folyamatos beszédé és az érzékelésé;
	V. az erkölcsé és az istenfélelemé;
	VI. az első közös iskoláé, vagyis a tudomány első elemeié.

Fordította: Bollók János

Comenius: Pampaedia. A „De Rerum Humanarum Emendatione Consultatio Catholica ad genum humanun” negyedik része. Sárospatak, 1992. 68.; 70.; 71-72.; 73-74. o.

I. 33. 
Comenius: Játszó iskola (Schola Ludus)

Sárospataki tartózkodása (1650-1654) alatt írta Comenius a Játszó iskola (más fordításban: Az iskola mint játékszín) című művét, amely először Sárospatakon (1655) majd Amszterdamban (1657) jelent meg. Benne a cseh pedagógus egy új ötlet: a játszva tanítás elvét ülteti át a gyakorlatba. Egy korabeli közkedvelt műfajt, az iskolai színjátszást hívja segítségül ahhoz, hogy segítségével könnyebbé, élvezetesebbé, hatékonyabbá tegye a gyermekek számára a latin nyelv tanulását. Ahogyan Comenius maga fogalmaz a kötethez írt sárospataki előszavában: „… a megjegyzendő dolgok könnyebben vésődnek az emlékezetükbe így, életszerűen megjelenítve, mintha csak hallják vagy olvassák őket, s ily módon könnyebben tanulnak meg sok-sok verssort és mondást vagy akár egész könyveket is, mint magányos gyötrődéssel sokkal kisebb terjedelmű szövegeket”. A Játszó iskola azonban több mint pusztán egy új nyelvtanulási módszer. Comenius a színjátszás módszerével életszerűvé teszi a tanulást: az előadás szereplői ismertetik az egyes tudományok és a mesterségek elemeit, miközben el is játsszák mindazt, ami a színjátszás, a mimézis eszközeivel megjeleníthető. Így éri el, hogy a tanulók a színpadi cselekvés révén már nemcsak tudásukat fejlesztik, hanem különféle viselkedésformákat is gyakorolhatnak. 

[A játékos tanulás alapelve]

	Hogy itt díszes kötésben miért Játszó iskola (Schola ludus) címen kerül elétek, arra a pataki iskola kurátoraihoz intézett, a cím után következő előszó ad magyarázatot (melyet azok emlékére, akiknél ezek a gyakorlatok először megszülettek, és akik hasznos bírálattal illették, újra kinyomtattam). Az pedig, hogy hogyan lehet minden iskolát játékká változtatni, közelebbről ezeknek a gyakorlatoknak a IV. része mutatja majd be (mely életszerűen jeleníti meg az összes olyan cselekvést, melyek egy jó alapokon álló latin iskolában folynak). 
	Tisztelt urak! Éppen nektek viszont azért ajánlottam, hogy véletlenül se legyen az a látszat, hogy én, a jövevény és vendég, azok tudta nélkül kísérletezem, valami újjal nálatok, akiknek mint a közfigyelem homlokterében állóknak, vigyázniuk kell arra, hogy államukat – beleértve a tudományost is – semmi kár ne érje, és minden támogatást megkapjon. 
	Továbbá azért, mert úgy ítélem meg, hogy ha valamely néphez, akkor hozzátok, a legszabadabb nemzethez valóban illik mindaz, amiből szabadság és derű árad,  hogy közöttetek mindenütt
		önként folyjék minden, s távozzék dolgaitoktól az erőszak.
	Ez az, amit célul tűztem ki, és amit didaktikai tárgyú könyveim címlapjának mottójául választottam, s nem is változtatok rajta, különösen nem nálatok, akiknél (mint ez nyilvánvaló) szinte mindenkinek magától megy minden, és távol van dolgaitoktól az erőszak. Miért ne lenne tehát ez a helyzet iskoláitokkal és az ifjúságotokkal is?  

[…]

[A játék haszna a tanulásban]

	Állítom, hogy ami a játékban gyönyörűséget okoz, az először is a mozgás. Mivel ugyanis minden mozgás által keletkezik és marad fenn, a legtermészetesebb dolog, hogy a mozgásban minden élőlény örömét leli, különösen fiatalabb korában, miként ez bármelyik állat kicsinyei esetében szemmel látható. Innen van az, hogy a gyermekeket sem lehet visszatartani a futkosástól és egyéb testmozgástól. És mert a gyerek, ha azt parancsolják neki, hogy csak álldogáljon azok mellett, akik játszanak, és megtiltják, hogy a játékban részt is vegyen (vagyis hogy a többiekkel együtt mozogjon ugyanazon tárgy körül), rosszul érzi magát és inkább el akar menni, tiltsd el a többieket is a mozgástól, s a mozgás megszüntetésével együtt máris megszünteted a játékot, a játékkal együtt pedig a gyönyörűséget.
	A játékban a másik gyönyörködtető elem az önkéntességből származik, mivel játszani mindenki csakis a maga akaratából megy, a saját és nem másvalaki döntése alapján cselekszik. A döntés szabadsága ugyanis, ami az emberi kiváltság csúcsát jelenti, mindenütt uralkodni akar, még a jelentéktelenebb játékokban is. Ez nyilvánvaló abból, hogy senki sem kényszerből játszik, vagy ha kényszerítik rá, az nem gyönyörűséget, hanem szenvedést okoz neki, ugyanúgy, mint más dolgok, amiket akarata ellenére tesz.
	A játékban a gyönyörűséget harmadszor a társaság okozza, amit az ember természete folytán annyira kíván, hogy egyesek nem ok nélkül határozták meg az embert társas lényként. Ezt az emberi jellemvonást azért véste lelkünkbe a bölcs Teremtő, hogy szeressük a közösséget, s ennek révén elégíthessük ki vágyainkat, melyeknek a kölcsönösség az alapjuk. Ezért mondja Seneca: Társ nélkül egyetlen javunknak sem kellemes a birtoklása. Ez annyira igaz, hogy ha valakinek kedve támad játszani, játszótársat keres, és nem akad (tudunk rá példákat), a jobb- és a balkezét teszi meg két játszótársává.
	A játék kellemességét negyedszer a versengés, a győzelemért való vetekedés biztosítja, mivel a nyereségből vagy megtiszteltetésből származó előnyt mindenki inkább akarja magának mint másnak, így hát minden erejét megfeszíti, hogy elnyerje azt; s mivel ezzel a léleknek egyfajta (de korántsem ártalmas) remény és félelem közötti ingadozása jár együtt, ez az izgalmi állapot nagyon kellemes érzést okoz a léleknek.
	Ötödször a rend az, ami a játékot kellemessé teszi, melynek betartásához, miután egymás között pontosan rögzítették a szabályokat, a játszótársak ragaszkodnak. Mert bizony a rend mindennek a lelke, a komoly dolgoknak éppúgy, mint a játékoknak, s ha ez felborul, minden meghal, semmi sem él, semmi sem mozog, semmi sem okoz gyönyörűséget. Ez olyannyira igaz, hogy ha a többiek úgy érzik, hogy valamelyik játszótársuk megszegi a játékszabályokat, ezt a sértést nem viselik el, és szétszélednek vagy dühbe jönnek, veszekednek, verekednek, s ily módon a játék a rend felborulásával a saját ellentétévé fajul.
	A hatodik, ami a játékokat vonzóvá teszi, megtanulásuknak az a könnyű módja, mely tisztán példákból és utánzásból, és semmi vagy csak nagyon kevés elméleti tudnivalóból áll, ami alkalmasint szüremlik csak beléjük. A játékosok ugyanis egyedül a játék révén válnak azzá, amik, mindenfajta fárasztó elmélet és tanulnivalók nélkül. Ha ez utóbbiak nem terhelik, és hamarabb kerül közel a gyakorlathoz, az kellemes az emberi természet számára.
	S végül a játék kedveli a pihenést is, mivel senki sem képes annyira átadni magát a játéknak, hogy ne unná meg a játszást, ha az túlzottá válik, és általában: a szórakozáshoz akkor kellemesebb a visszatérés, ha szüneteket iktatunk közbe.
	Ez a hét dolog az, ami a játékot játékká teszi, és ha ezek adva vannak, létezik, ha megszüntetjük őket, megszűnik a játék is. Éppen ezért ha ezeket együttesen és külön-külön is össze tudjuk kapcsolni az iskolai foglalkozásokkal, nyilvánvaló, hogy az iskolák valóban játszóterek lesznek. Csakhogy lehetséges-e ez?
	Minden iskolafajta valamennyi gyakorlatáról e helyt nem lehet szólni, mivel a módszer szabályainak a teljessége még nincs nyilvánosan kifejtve. Általánosságban csak azt mondhatjuk, hogy a bölcs módszer szabályai szerint mindent úgy kell elrendezni, hogy 1. akit felvettek az iskolába, azok közül senki se tétlen szemlélő, hanem mindenki tevékeny résztvevő legyen, aki teszi mindazt, amit a tanítójuk és a tanulótársaik tesznek. 2. Méghozzá önként és kedvvel, mivel a hasznos mindig elegyítve van a kellemessel, és mert ott a szellem számára vonzó, változatos dolgokkal találkozik. 3. S ha ez utóbbiakat közösen tanulják, ahányan csak ott vannak, mintegy játszva egymással, lehetetlen, hogy a tanulási kedv ne növekedjék. 4. Különösen akkor, ha mindez jól megszervezett szellemi versengés közepette történik (mert így kell történnie), miközben a kitüntetésnek számító ülőhelyért vagy más kisebb jutalomért vetekednek egymással. 5. És szép rendben, mely kellemes érzéssel tölt el mindenkit. 6. S mellőzve a rengeteg felesleges dolgot, melyek a tanítók és a tanulók lelkének általában oly sok bosszúságot, nyűgöt és undort okoznak, ehelyütt mindent merő játékká és cselekvéssé változtatva, úgy, hogy mindazt, amit ismerni kell a megismerés révén, amit cselekedni kell, a cselekvés révén (azaz folytonos autopsiával és autopraxisszal) tanítsák és tanulják. 7. Úgy osztva meg a munka és a felüdülés szakaszait, hogy miként a mozgástól a nyugalmi állapothoz, és a nyugalmi állapottól mozgáshoz (az ébrenléttől az alváshoz, és az alvástól az ébrenléthez) természettől fogva kellemes az átmenet, ugyanígy a bármely órán végzett tanulmányokról az engedélyezett sétákra, beszélgetésekre, játékokra, majd ezektől ismét a komoly dolgokra ugyanolyan kellemes legyen az áttérés (minthogy az egyikbe is és a másikba is kellemes vegyül.) Állítom, hogy a komolyságot és a játékot helyes arányban elegyítő iskola csakis a lelkek játszóterének benyomását keltheti, mint ahogy valóban az is.
	Ami sajátosan ezt a Bejárat a nyelvekhez színi gyakorlatá-t (lanua Linguarum Praxis Comicét) illeti, ott ahol tények szolgálnak tanúbizonyságul, mi szükség van a szavakra. A kurátorokhoz intézett előszóban pataki példa szemtanúira hivatkozom. S ha netán valakinek az a mondás jutna eszébe, hogy „Itt van Rhodus, itt ugorj”, tudja meg: semmi sem könnyebb, mint ugyanazt bárhol kipróbálni. Mert a dolgok természeténél fogva nem lehet másként, hogy ha valamit bárhol is 1. mozgással, 2. önként és szívesen, 3. közösségben, 4. és versengve, 5. szép rendben, 6. tiszta gyakorlással, 7. a lélek felüdítésének közbeiktatásával tanulnak, azt gyorsan, kellemesen és alaposan megtanulják. Egyet tennék még hozzá: mivel a jó iskola feladata elsősorban az, hogy azokat a képességeket fejlessze, amelyek az oktalan állatokhoz képest az emberi kiválóságot jelentik, vagyis a gondolkodást, a beszédet és a különféle dolgok szabad cselekvését: a színi előadás formájában folyó gyakorlat sűrítve ezt az egészet tartalmazza. Mert először is a tanulók értelmét bölcsességre neveli, mindazon dolgok ismeretét, melyek a világon vannak és a gyermeki értelem számára megismerhetők, azok életszerű ábrázolásával csöpögtetve beléjük. Neveli továbbá a nyelvüket szinte a latin nyelv teljességére, méghozzá annak tiszta és folyékony használatára, és végül a lelkük és a testük mozgásait dicséretes cselekedetekre készteti.

[A könyvvel kapcsolatos mesterségek bemutatása]

2. jelenet

Könyvészek, vagyis: papírkészítő, nyomdász, könyvkötő, könyvkereskedő, könyvtáros (a szerszámaikkal).
Király: Beszélj velük, Eratosthenés!
Eratosthenés: Mindnyájan a könyvvel kapcsolatos dolgokkal foglalkoztok?
Papírkészítő: Én a könyvek alapanyagát, a papírt készítem.
Nyomdász: Én ugyanazoknak a belső formáját nyomtatom, az írást.
Könyvkötő: Én a könyveknek külső formáját adom, a borítást.
Könyvtáros: Én felvásárlom és mint a bölcsesség tárházait összegyűjtöm és őrzöm őket.
Eratosthenés: Mindnyájan hasznos tevékenységet folytattok. Mindegyikőtök ismertesse közelebbről a maga munkáját!
Papírkészítő: Én szétküldöm segédeimet a falvakba, hogy felvásárolják a régi és elkopott vásznakat, s ezeket ízekre szedve, péppé zúzva, enyves vízbe beáztatva, majd lapokra vágva készítem belőlük a papírt (így). Ezt régiesen papirusznak is mondják. Ezeket azután kisebb kötegekbe vagyis tekercsekbe hajtom, huszonöt laponként, ezekből tíz alkotja a legnagyobb tekercset (a bálát). Így árusítom, s nekem nincs több munkám vele.
Eratosthenés: Te, nyomdász, mit csinálsz?
Nyomdász: Nekem fém betűformáim vannak, nagy tömegben felhalmozva és ilyen rekeszekbe szétválogatva. Ezeket a szedőm egyenként kiveszi és szavakká rakja össze, a szavakat pedig sorokká (eme zsinórmérték méretének megfelelően), a sorokat hasábokká és oldalakká (egy lapnak ugyanis mindig két oldala van, egy oldalon azonban néha kettő, három vagy négy hasáb). S mihelyt annyi oldal lett, ahány elegendő egy ív kitöltéséhez, mindegyik oldalt összeszorítja szélvonalzókkal, hogy szét ne csússzanak. Ekkor a nyomómester ezt az egész betű együttest (mi formának hívjuk) a sajtógép alá helyezi, bekeni nyomdafestékkel (ami koromból és lenolajból készül), majd rápréseli a forma fölé tett papírlapokra, s ily módon egész íveket másol le egy szempillantás alatt, egyetlen nap folyamán több ezret, és mindegyiket a lehető legpontosabban, feltéve ha a formát a serény és hozzáértő korrektor pontosan állította össze. Miután pedig betelt a példányszám (ahányat egy kiadásra elő akarunk állítani, több százas vagy ezres nagyságrendben), a betűket kivesszük a sajtógép alól, lemossuk és ismét szétrakjuk őket rekeszeikbe (vagy tartóikba), hogy alkalmasint más szöveggé illesszük újra össze őket. Majd az íveket, miután megszáradtak, szintén kivesszük a sajtó alól, hogy teljes könyvpéldányokat állítsunk össze belőlük árusításra.

Fordította: Bollók János

Forrás: Comenius: Játszó iskola. Közli: Ködöböcz József (szerk.): Comenius és a magyar iskola. Bibliotheca Comeniana, VII. Sárospatak. 1999. 101.; 103-107.; 121. o.

I. 34. 
Locke: Gondolatok a nevelésről

A gyermekről, nevelésről elmélkedő filozófusok közül John Locke (1632-1704) az, akinek gondolatvilágában a puritánus embereszmény és az ember evilági boldogulását kereső angolszász filozófiai gondolkodásmód szintézise átfogó pedagógiai rendszert eredményez. „Gondolatok a nevelésről” (Some Thoughts Concerning Education) címen 1693-ban adta ki egyik legjelentősebb könyvét, amelyben egyrészt általános pedagógiai kérdéseket taglal, másrészt pedig konkrét nevelési tanácsok egész sorozatát fogalmazza meg oldott, esszészerű stílusban. 

[A nevelés alapvető fontossága]

	1. Egészséges lélek egészséges testben: ez rövid, de teljes foglalatja az ember földi boldogságának. Akiben megvan mind a kettő, annak nincs már több kívánnivalója – aki híjával van bármelyikének, azt nem igen teszi boldoggá semmi más. Az ember maga szerzője boldogságának vagy boldogtalanságának. Akinek elméje nem ad bölcs vezetést, sohasem fog helyes útra térni; akinek teste gyönge, törékeny, sohasem haladhat tovább a helyes úton. Megvallom, vannak egyesek, akiknek teste-lelke olyannyira duzzad az erőtől, oly jól van megalkotva a természettől, hogy nem szorulnak nagyon mások segítségére; velük született tehetségük ereje már bölcsőjüktől fogva a tökéletesség felé viszi őket, szerencsés szervezetük révén csodákat tudnak művelni! Csakhogy az ilyenek ritkán akadnak; azt hiszem nyugodtan mondhatom, hogy az utunkba akadó emberek kilenctized része nevelése útján lett azzá, ami-jóvá vagy gonosszá vagy haszontalanná. A nevelés okozza a nagy különbségeket az emberek között. Zsenge gyermekkorunk csekély, alig észrevehető benyomásainak igen fontos, tartós következményei vannak: akárcsak a folyók forrásait a kéz gyenge érintése igazítja csatornákba, amelyek új irányt adnak nekik; kútfőinek adott ezen irányítás új utat szab számukra és őket messze távol eső helyekre tereli!
	2. Úgy gondolom, ép úgy terelhető a gyermek elméje ide vagy amoda, akárcsak a víz maga; s bár az elme a fő s a belsőre kell a legnagyobb ügyet vetnünk, mindazonáltal nem szabad megvetnünk a sáralkotmányt sem. Ép ezért a sáralkotmánnyal kezdem és mindenekelőtt a testi egészséget veszem szemügyre, amint az – tekintettel orvosi tanulmányaimra – elsősorban várható is tőlem; de meg rövidebben is végezhetek vele, mivel – ha nem tévedek – szűk határok közé szorul. 
	3. Egészség. Talán felesleges bizonyítani, mennyire szükséges hivatásunkhoz, boldogulásunkhoz az egészség, mennyire szüksége van erős, fáradságot, küzdelmet álló szervezetre annak, aki szerepet akar játszani ezen a világon. 
	4. Mikor az egészségről szólok, nem azt akarom fejtegetni, hogy mit tegyen az orvos a gyenge gyermekkel, hanem azt, hogy mit tegyenek a szülők orvosság nélkül, gyermekeinknek egészséges vagy legalább is nem beteges szervezetének megőrzésére és fejlesztésére. Ez pedig egyetlen rövid szabályba foglalható össze. Úgy bánjék az úriember gyermekével, mint ahogy bánik a tisztes gazdaember vagy a jómódú földmíves. De mivel az anyák ezt alkalmasint kissé kemény beszédnek, az apák meg túlságosan rövidnek fogják tartani, részletesebben fogok szólani; csupán ezen általános és megdönthetetlen megfigyelésemet ajánlom az anyák figyelmébe: a legtöbb gyermek szervezetét megrontja vagy legalább is megkárosítja a dédelgetés és becézés.
	5. Ne ruházkodjunk túlságosan melegen. Elsősorban vigyázzunk arra, hogy a gyermek se télen, se nyáron túlságos melegen ne öltözködjék, se nagyon melegen ne takaródzék. Arcunk születésünk alkalmával ép oly kényes, mint testünk bármely része. Csak a megszokás edzi és teszi alkalmassá arra, hogy állja a hideget. Azért hát a szkíta bölcselő igen találóan felelt az athéninak, mikor ez csodálkozott azon, hogy meztelenül jár-kel hóban és fagyban. «Hogy tudod – mondá a szkíta – kitenni arcodat a metsző téli levegőnek?» Megszokta az arcom – mondá az athéni. «Nos hát képzeld el, hogy merő arc vagyok» - felelé a szkíta. Testünk mindent kibír, amihez csak kezdettől fogva szoktattuk.

[…]

[Az edzés jelentősége]

	Ajánlom tehát, hogy gyermekeinket ne védjük oly aggodalmasan éghajlatunk hidege ellen. Vannak Angliában egyesek, akik télen-nyáron ugyanazt a ruhát hordják, anélkül, hogy kárát vallanák vagy jobban fáznának, mint mások. De ha az anyák a meghűlésből eredő bajoktól félve, vagy az apák megszólástól tartva, számot akarnak már vetni hóval, faggyal, vigyázzanak rá, hogy a téli ruha ne legyen nagyon meleg. Egyebekben tartsák emlékükben következőket: ha a természet oly jól befedte hajjal a fejet és a hajnak egy-két év alatt oly sűrűséget adott, hogy a fiú egész bátran járhat kelhet nappal sapka nélkül, aludjék a fiú éjjel is minden főkötő és sapka nélkül, mert semmivel sem szerezhetünk könnyebben főfájást, meghűlést, hurutot, köhögést és sok egyéb betegséget, mint avval hogy túlságos melegen tartjuk fejünket.
	6. Fiúról beszélek, mert értekezésem főcélja annak kifejtése, hogy hogyan kell az úri fiút kis korától fogva nevelni; természetesen ezeket az elveket nem lehet mindenben követni a leányok nevelésénél is; bár könnyű lesz eltalálni, hol kíván a nemi különbség eltérő bánásmódot. 
	7. Láb. Azt tanácsolom, hogy mossa meg a fiú mindennap hideg vízben a lábát és legyen a cipője vékony és lyukas, hogy beengedje a vizet, ahányszor csak közelébe fér. Tartok tőle, hogy magamra zúdítom most az anyákat és szolgálókat. Az anyák nem tartják összeegyeztethetőnek a tisztasággal, szolgálók sokallni fogják a harisnyamosással járó fáradságot. Ámde szent igaz, hogy a gyermek egészsége többet, tízszerte, sőt sokkalta többet ér az ilyen tekintetnél. Ha valaki fontolóra veszi, mennyi bajt, sőt halált okozhat a láb átázása olyanoknak, akiket kényeztetve neveltek, bizonyára azt kívánja majd, bárcsak ő is mezítláb járkált volna, mint a szegény emberek gyermekei: ezek lába annyira megszokta a nedvességet, hogy ez éppúgy nem árt a lábunknak mint ahogy nem árt kezünknek. S mi egyéb teszi azt a nagy különbséget a kéz és láb között másoknál, ha nem a megszokás. Ha az embert bölcsőjétől kezdve állandóan hozzászoktatták volna ahhoz, hogy mezítláb járjon, míg kezét szüntelenül pólya, kesztyű takarná, kétségtelenül éppúgy ártana kezének a nedvesség, mint ahogy most árt lábának. Ennek csak egyféleképen lehet elejét venni, ha t.i. úgy készíttetjük a gyermek cipőjét, hogy beengedje a vizet s ha lábát naponkint hideg vízben megmossuk. Ajánlatos ez tisztasági szempontból is, de én most egészségi oldalát tartom szem előtt és ép ezért a lábfürdőt nem is kötöm a napnak határozott szakához.

[…]

[Az alvásról]

	Azt mondottam, hogy a gyermekeknek bő alvást engedjünk addig, amíg kicsinyek, sőt annyit, amennyit csak akarnak; csakhogy ez nem annyit jelent, hogy ily bőséges alvás vagy éppenséggel az, hogy ágyukban álmos tunyaságra adják magukat, meg volna nekik engedhető még akkor is, amikor már felnőttek. Hogy az álom korlátozása a hetedik, a tizedik évben vagy más időben vegye-e kezdetét, azt bajos pontosan megszabni. Tekintetbe kell vennünk véralkatukat, erejüket és szervezetüket. De úgy hét és tizennégy év között, ha láthatóan nehezen válnak meg ágyuktól, hozzá kell fognunk ahhoz, hogy őket lassankint nyolc órai alvásra szorítsuk, ami átlag elég pihenés felnőtt egészséges ember számára. Ha ahogy kellett is – hozzászoktattuk a fiút a korai keléshez, könnyen segítünk azon a hibán, hogy sokat van az ágyban; a legtöbb gyerek szíves-örömest megrövidíti majd az alvás idejét akként, hogy fönnmarad a társasággal az esti órákban. Ámde, ha magukra hagyjuk őket, hajlandók lesznek reggel jóvá tenni az esti mulasztást; ezt azonban semmi esetre sem szabad megengednünk. Fel kell őket keltenünk a szokott korai órában, de vigyázzunk a fölkeltésnél: ne történjék az hirtelen vagy éles, erős hangon vagy valamely más hirtelen vagy heves zörejjel. Ez sokszor megijeszti a gyermeket és nagy ártalmára lehet, ha a mély álmot hirtelen zajjal szakítjuk meg, könnyen megesik, hogy egyáltalán elveszti egészséges álmát. Ha fel akarjuk álmából kelteni a gyermeket, kezdjük halk szólítással és gyengéd érintéssel és úgy vonjuk őt ki fokozatosan az álom öntudatlanságából – csak jó szót halljon, jó bánásmódban részesüljön, míg teljesen öntudatra nem ébred, úgy hogy mire fölöltözködött, már teljesen birtokában lássuk minden érzékének. Hisz elég keserű a gyermeknek, ha bármily enyhén is, kiragadjuk álmából; ne fűzzünk hozzá még egyéb kellemetlenséget, főleg olyat ne amely megriasztja őt 
	22. Legyen fekvőhelye kemény; inkább matrác, mint toll derékalj. Kemény fekvőhely erősíti tagjait, míg ha esténkint tollba, pehelybe temetkezik, teste elpuhul, elernyed s így az ily fekvés sokszor gyöngeség okozója és a kora halál előhírnöke.

[…]

[A jó szokások korai kialakítása]

	33. A test ereje, edzettsége elsősorban a viszontagságok elviselésében nyilvánul meg, ugyanabban nyilvánul meg a lélek ereje is. És minden erénynek, érdemnek alapja, lényege az, hogy az ember meg tudja tagadni vágyait, szembe tudjon szállani hajlamaival és csak azt tegye, amit értelme, legjobb belátása diktál neki, ha mindjárt hajlama másfelé vonja is.
	34. Kezdjük idejekorán. A nagy tévedés, amit átlag a gyermekek nevelésénél elkövettek, abban állott, hogy nem vetettek erre elég ügyet a maga idején; hogy a gyermek lelkét nem hajtották fegyelemre, nem vetették alá az értelemnek, mikor az még zsenge és könnyen hajlítható vala. A szülők ugyanis, akik a természet bölcs rendeléséből szeretik gyermekeiket, oly esetben, mikor az értelem nem őrködik eléggé természetes hajlamaikon, könnyen dédelgetésbe csapnak át. Szeretik gyermekeiket – és ez kötelességök is – ámde sokszor még hibáikat is dédelgetik. A világért sem szabad ellenük tenni; legyen meg mindenben az ő akaratuk; s mivel kis korukban nagy bűnöket nem követhetnek el, a szülők nyugodtan nézik el illetlenkedésüket, sőt mulatnak apróbb fonákságaikon mint amelyek jól illenek ártatlan éveikhez. Ám az ilyen becéző apának, aki gyermekét egy neveletlen ténykedése miatt nem akarta rendreutasítani és mentségére azt hozta fel, hogy nem nagy dolog az egész, találóan megfelelt Solon, amikor ezt mondotta: Jó, jó csakhogy a megszokás már nagy dolog.
	35. Megtanítjuk kedveltünket arra, hogy üssön, csúf neveket adjon, megadunk neki mindent amiért csak kiáltoz, megteszünk neki mindent, amit csak kíván. Igy a szülők elnézésükkel, becézgetésükkel alapjában megrontják gyermekük természetét s azután még csodálkoznak azon, hogy keserű a víz, amelyet ízlelniök kell, pedig ők voltak azok, akik a forrást megmérgezték. Mert, mikor gyermekeik felnőttek, s naggyá nőttek velük együtt rossz szokásaik is, mikor már nagyok a dédelgetéshez s szüleik nem vehetik őket már játéktárgy számba, fűnek-fának panaszolkodnak, hogy a fickók nyakasak neveletlenek; bántja őket, hogy gyermekeik akaratosak; kellemetlenül érintek őket rossz hajlamaik, amelyeket maguk ojtottak beléjük; szeretnék – de már későn – kiirtani belőlük a gazt, amelyet önkezűkkel plántáltak s mely most már sokkal mélyebb gyökeret eresztett, semhogy könnyű volna kihúzni.

[…]

[A kényeztetés elkerülendő]

	38. Vágyódások. Minden erénynek, kiválóságnak nyilván az az alapja, hogy van erőnk, képességünk megtagadni vágyaink kielégítését akkor, midőn azok ellenkezésben állanak józan elménkkel. Ezt a képességünket megszokással szerezzük és fokozzuk és a kora gyakorlással tesszük könnyűvé, meghitté. Ha tehát meghallgattatásra találok, azt ajánlanám, hogy eltérve a rendes szokástól, a gyermeket már a bölcsőben szoktassák ahhoz, hogy mondjanak le vágyaikról s álljanak el kívánságaiktól. Tanulják meg elsősorban, hogy nem azért kapnak valamit, mert tetszik nekik, hanem azért mert megfelel nekik. Ha a szükségleteiknek megfelelő dolgokat megadnánk nekik akként, hogy viszont sohasem juttatnánk őket oly dolgokhoz, amelyekért sírva fakadtak, csakhamar megtanulnák, hogy meglegyenek ezek nélkül is. Nem fognak sírással-rívással erőszakoskodni, nem lesznek annyira terhére sem maguknak, sem másoknak, mint ahogy most vannak, mivel kezdettől fogva nem bántunk úgy velök Ha nem engednénk, hogy elérjék vágyukat, annak a türelmetlenségnek következtében, amellyel vágyódásuk megnyilatkozik, ép úgy nem sírnának semmiért sem, mint ahogy nem sírnak a holdért sem.
	39. Nem azt mondom, hogy a gyermeknek nem kell semmiben sem a kedvére járni; azt sem várom tőle, hogy olyan okos legyen s úgy viselkedjék, mint egy tanácsos. Gyermekszámba veszem, akinek játszania kell akinek legyenek játékszerei. Csak azt mondom, hogy valahányszor a gyermek olyanért sír amit megkapnia vagy megtennie nem szabad, ne engedjünk neki csak azért, mert kicsi és úgy kívánja; ellenkezőleg, valahányszor csak alkalmatlan, erőszakos, vegye biztosra, hogy azért sem teljesedik kívánsága.

[…]

[A gyermek eszes lény]

	54. Ám azt mondhatná valaki, hogyan fogom vezetni a gyermekeket, ha egyrészt félrerakom a pálcát, másrészt elvonom a kis kecsegtetéseket, amelyekkel oly könnyen meg tudom őket nyerni? Szüntesd meg a reményt, félelmet s vége minden fegyelemnek. Nem tagadom, a jó és rossz, a jutalom és a büntetés egyetlen indító okai az eszes teremtményeknek; ezek a sarkantyúk és zabolák, amelyek az egész emberiséget tevékenységre bírják és vezetik és ép azért a gyermekkel szemben is alkalmazni kell őket. Azt tanácsolom ugyanis a szülőknek, hogy tartsák eszükbe állandóan azt, hogy gyermekeikkel úgy bánjanak, mint eszes lényekkel. 

[…]

[A gyermek egyénisége]

	Akinek tehát gyermekekkel van dolga, tanulmányozza jól természetüket, képességeiket, gyakori próbálgatással tudja meg, mire van hajlamuk, mi felel meg nekik. Figyelje meg, milyen velük született adományaik vannak, hogyan lehetne ezeket fejleszteni, mire lehetne használni. Tartsa szem előtt, mire van szükségük, vajon szorgalommal el tudnák-e ezeket a tulajdonságokat sajátítani, gyakorlat útján megtartani s vajon érdemes-e a fáradságra. Mert sok esetben, amit tehetünk, amire törekednünk kell, ez: használjuk ki a természeti adományokat, előzzük meg a bűnöket vagy hibákat, amelyre ilyen természet leginkább hajlik; adjuk meg mindazon előnyöket, amelyek között kedvezően fejlődhetik. Kinek- kinek természetes tehetségét annyira kell fejleszteni, amennyire csak lehet; de mást tenni helyébe, kárba veszett munka volna. Amit úgy toldanak-foldanak rá, sohasem fog jól illeni rája s mindig lerí majd róla a kényszerűségnek és affektációnak utálatossága.

[…]

[A finom modor gyakran csak felületes alkalmazkodás eredménye]

	Se szeri, se száma a korholásoknak és jó tanácsoknak, miképpen vegyék le kalapjukat, hogyan hajtsák meg magukat. Bár az illetők úgy tesznek, mintha ki akarnák gyermekeiket oktatni, tényleg azonban a maguk szégyenét takargatják; a szegény gyermeket illetik gánccsal és pedig sokszor nagyon is éles szavakban – hogy elhárítsák azt magukról attól tartva, hogy a jelenlevők a fiú illetlen viselkedését az ő gondatlanságuknak és gyámoltalanságuknak tulajdonítják.
	Mert ami a gyermeket magát illeti, az egy csöppet sem okul az ilyen alkalmi leckéken. Más alkalommal kell nekik megmutatni, mitévők legyenek és folytonos ismételgetéssel már eleve bele kell őket nevelni a helyes, illő magatartásba, nem pedig ötletszerűen rájok rontani, hogy egyszerre tegyék meg azt, amihez még soha nem szoktatták őket, amiről azt sem tudják, miképpen is kell tenniök. A gyermeket úton-útfélen szidni, riasztani nem oktatás, hanem hiábavaló gyötrés, zaklatás. Hagyjuk őket inkább békében, mintsem szidjuk őket olyan hibáért, amely nem az övék s amelyen puszta szóval amúgy sem tudunk segíteni. Sokkal jobb volna, ha a természetes, gyermekes figyelmetlenségüket és bárdolatlanságukat érettebb éveik gondjaira bíznánk, mintsem, hogy őket helyén nem való korholásokkal zaklassuk, amelyek nem teszik s nem tehetik kecsesekké mozdulataikat. Ha lelkületük alapjában véve jó, ha megvan benne a szív udvariassága, ezt az érdességet, amely jobb oktatás híjával külsejükhöz tapad, az idő és megfigyelés lassankint le fogja róluk csiszolni, feltéve, hogy jó társaságban nevelkednek; ha rossz a társaságuk, a világ összes szabálya s minden elképzelhető korholás sem bir rajtuk csiszolni semmit sem. Mert – s ez megdönthetetlen igazság – tanítsd fiadat, ahogy csak tudod, adj neki naponkint nagy tudományú leckéket a finom modorra vonatkozólag: magatartására s modorára a legnagyobb befolyással az a társaság lesz, amelyben megfordul és azoknak viselkedése, akikkel nap-nap után érintkezik. A gyermekek, de még a nagyok is mindenkor mások példáján indulnak. Kameleonok vagyunk, mert mindenkor magunkra öltjük a közelünkben levő dolgoknak színeit. Nem lephet tehát ez meg bennünket a gyermekek részéről sem, akik jobban megértik azt, amit látnak mint amit hallanak.

[…]

[Csökönyösség esetén megengedhető a verés]

	Ámde a csökönyösséget és a makacs engedetlenséget erőszakkal, veréssel kell letörni; erre nincs más orvosság, Bármit parancsolsz, bármit tiltasz neki, feltétlenül szerezz érvényt szavadnak. Mert ha egyszer kenyértörésre kerül a sor és arról van szó, ki legyen az úr közöttetek, ami pedig bekövetkezik, ha te parancsolsz és ő nem engedelmeskedik, neked okvetlenül felül kell kerekedned, akármilyen verés árán is, ha intésed, szavad nem volt elegendő, ha nem akarsz ezentúl mindvégig engedelmes szolgája lenni fiadnak. Ismertem egy okos, jólelkű anyát, aki ily alkalommal kénytelen volt dajkájától ép haza került kis lányát nyolcszor egymásután megverni egyetlen reggelen, míg végre letörte csökönyösségét és elérte azt, hogy egy jelentéktelen, közömbös dologban engedelmeskedett neki. Ha előbb hagyja abba s enged a hetedik verésnél, örökre elrontja a gyermeket és eredménytelen verésével csak megerősíti a gyermeket csökönyösségében, amelyen bajosan lehetett volna később segíteni. De mivel okos asszonyként állhatatosan megmaradt mindaddig, míg a gyermek lelkületét meg nem törte, akaratát meg nem hajlította, ami elvégre egyetlen célja minden korholásnak, fenyítésnek, mindjárt az első alkalommal megalapította tekintélyét és leánya ezentúl szívesen hajolt szavára s minden tekintetben engedelmeskedett neki. Mert amint ez volt az első eset, hogy megverte a gyereket, úgy ez volt meggyőződésem szerint az utolsó is.
	A vesszőzés okozta fájdalomnak (amelyet mindjárt az első alkalommal, mikor szükség van rá, megújítanunk és szünet nélkül fokoznunk kell mindaddig, míg tökéletesen felül nem kerekedtünk) kell elsősorban letörnie a gyermek indulatját, majd megalapítania a szülő tekintélyét, amelyet azután a jósággal párosult komolyság mindenkor fenn fog tartani.

[…]

[Az élő példa a leghatásosabb nevelő eszköz]

	82. Példa. Ám mindazon utak, módok közül, amelyekkel gyermekeket oktatni, erkölcseiket formálni lehet, a legegyszerűbb, legkönnyebb s leghathatósabb, hogy példával mutassuk nekik mindazt, amit tenniök avagy kerülniök kell. Ha ezeket a példákat előttük ismeretes személyeknek cselekedetéből, eljárásából vesszük s megjegyzéseket fűzünk hozzájuk helyes vagy helytelen voltukról, sokkal jobban rábírjuk őket a jó utánzására vagy a rossz kerülésére, mint bármilyen hosszadalmas okoskodással. Az erényeket s bűnöket nem lehet megértetni velük szavakkal oly módon, ahogy megértik azokat mások cselekedeteiből, ha felhívjuk rájuk figyelmöket és rámutatunk a cselekvéseknek helyes vagy helytelen voltára. A helyes és helytelen viselkedésben megnyilvánuló nem egy dolognak szép vagy rút voltát sokkal jobban tanulják meg mások példáin és ezeknek sokkal maradandóbb hatása alatt állanak, mintha szabályokkal, törvényekkel terheljük meg emlékezetüket.
	Ezt a módszert nemcsak addig kell alkalmaznunk, amíg kicsinyek, hanem mindaddig, míg másnak felügyelete, vezetése alatt állanak. S valóban nem tudom, nem kellene-e az apának mindig ezt az eljárást követnie, valahányszor csak javítani szeretne fiában olyat, amit kivetnivalónak talált. Mert mi sem hat oly szépen, lassan, oly bensőségesen az ember szívére, mint a példa. Ha valamit maguknál észre nem vesznek, vagy elnéznek maguknak, okvetlenül felébred visszatetszésük meg szégyenkezésük, ha azt másban tapasztalják.
	83. Kétség foroghat fenn aziránt, vajon a botbüntetést, ha már mint utolsó eszközt kell választanunk, mikor kell alkalmazni és kinek kell végrehajtania: vajon rögtön-e mikor a bűnt elkövették s ez még friss emlékezetükben van s vajon a szülőknek maguknak kell-e verniök gyermekeiket. Az első kétségre vonatkozólag azt válaszolom, ne verjünk azonnal, hogy ne legyen része benne a fölindulásnak és így még akkor se veszítse el kellő súlyát, ha túllépi a helyes mértéket, mert a gyermek is észreveszi, vajon fölindulásból cselekszünk-e? Ellenben – mint már mondtam – a büntetésnek akkor van a legnagyobb súlya, ha nyilván a szülők higgadt megfontolásának az eredménye, amit a gyermekek mindenkor föl fognak ismerni. Azután, ha van értelmes, arra való szolgád, akinek egyúttal kötelessége fölügyelni gyermekedre (mert ha nevelőd van, a dolog kétségtelen), úgy hiszem, jobb, ha a fájdalom másnak a kezétől jön, ha mindjárt a szülő parancsára is, akinek ilyenkor jelen kell lennie. Ezáltal egyrészt meg van óva a szülő tekintélye, másrészt a gyermek idegenkedése az elszenvedett fájdalomért, inkább azon személy ellen fordul, aki ezt közvetlenül okozza. Úgy szeretném, ha az apa ritkán verné gyermekét: csak a végső szükség esetén, utolsó eszköz gyanánt; s akkor azután jobb ezt úgy tenni, hogy a gyermek ne felejtse el egyhamar.
	84. De mint már említettem, a verés a legrosszabb s ép azért utoljára kell alkalmazni a gyermekek büntetésénél, a legvégső esetekben, mikor eredménytelenül kísérlettünk már meg minden szelíd eszközt; ha ezt jól szem előtt tartjuk, azt hiszem, ritkán lesz szükség verésre.

[…]
	Vedd figyelembe, hogy fiad fiatal ember, akinek megvannak a maga örömei és vágyakozásai, amelyeken te már rég túl vagy. Ne várd tőle, hogy ugyanazon hajlamai legyenek mint tenéked, hogy húszéves korában éppúgy gondolkozzék, mint te ötvenéves korodban. Mivel a fiatalságnak bizonyos szabadságot kell engedni, hogy kitombolhassa magát, csak annyit kívánhatsz, hogy mindez a fiúnak őszinteségével történjék, az apa szeme előtt – és akkor sohasem származhatik belőle nagy baj. Ezt – mint már előbb mondottam – úgy érheted el, hogy – amennyire alkalmasnak találod rá – beszélsz vele ügyeidről, bizalmasan közölsz vele néhány dolgot és kéred az ő tanácsát. Ha fején találta a szeget, tégy úgy, mintha az ő tanácsát követnéd és ha sikerül a dolog, ne fukarkodjál dicséreteddel. Ez nem fogja csökkenteni tekintélyedet, viszont fiad tisztelete és szeretete irántad növekedni fog. Amíg kezedben van birtokod, mindenkor a te kezedben lesz a kormánypálca is és a te tekintélyed annál biztosabb, minél jobban erősíti azt a bizalom és jóindulat. Mert csak akkor lesz meg az a hatalmad, amellyel birnod kell fölötte, ha jobban fog félni attól, hogy ilyen jó barátját megsérti, mint attól, hogy örökségének egy részét elveszti.

[A gyermekek hatalomvágyáról]

	103. Uralomvágy. Mondtam már, hogy a gyermekek szeretik szabadságukat; legyünk tehát rajta, hogy a gyermek korának megfelelő dolgait a kényszer minden érzése nélkül végezhesse. Most azonban azt mondom, hogy még valamit szeretnek: ez az uralkodás. Ez végső forrása a legtöbb bűnös szokásnak, amelyek mindenütt előfordulnak és természeteseknek mondhatók. A hatalomnak és uralomnak ez a szeretete korán mutatkozik, főkép a következő két dologban.
	104. 1. Látjuk, hogy a gyermekek jóformán mindjárt születésük után (de mindenesetre előbb, mint beszélni tudnak) sírnak, makacskodnak, fonákok, kedvetlenek semmi egyéb okból, mint hogy meglegyen az akaratuk. Azt akarják, hogy mindenki teljesítse kívánságukat. Arra törekszenek, hogy rögtön alkalmazkodjék hozzájuk környezetük, főképen azok, akik korban, rangban közel állanak hozzájuk vagy épenséggel alattuk állanak. Történik pedig ez azonnal, mihelyt másokkal szemben ilyen különbséget tudnak tenni.
	105. 2. A másik dolog, amiben megnyilvánul uralomvágyuk, az, hogy birtokukba akarják venni, ami kezük ügyébe esik. Szeretik a birtokot, a tulajdont, jól esik nekik az a hatalom, amelyet ez látszat szerint ad nekik; örülnek a jognak, hogy tulajdonukkal tetszés szerint rendelkezhetnek. Aki nem veszi észre, hogy ez a két hajlam nagyon korán működik a gyermekben, az nem figyelte meg jól cselekvésüket és aki azt hiszi, hogy az emberi életet oly annyira fölkavaró igazságtalanságnak és viszálykodásnak ezt a két gyökerét nem kell korán kiirtani s helyűkbe más szokásokat plántálni, az elmulasztja a kellő időt arra hogy megvesse az alapokat, amelyeken a jóravaló, derék jellem felépül.

[…]

[A fizikai munka nevelő hatása]

	127. Kényszer. Ha nincs elég befolyásod rá, hogy ilyen módon bírjad erélyre, tevékenységre, foglalkoztassad állandó testi munkával, s ekként megszokja, hogy mindig dolgozzék valamit. Persze jobb volna úgy szoktatni szellemének állandó foglalkoztatásához, hogy a legnagyobb szigorral valamilyen tanulmányi szakra szorítjuk. De mivel ez láthatatlan tevékenység és senki sem tudja megmondani, vajon hanyag-e benne vagy nem, valamilyen testi foglalkozást kell találnod számára, amelyben állandó buzgalmat kell tanúsítania s amelyre őt állandóan szorítanod kell. S ha nehéznek találná vagy röstellné, annál jobb: legalább elébb fárad beléje s vissza kívánkozik könyveihez. Természetesen, ha tanulását testi munkával váltod fel, oly időben kell ezt tenned, amikor nincsen alkalma a tétlenkedésre. Ám ha ilyen módon annyira vitted, hogy figyelemmel, szorgalommal ül könyve mellett és tanulásával a kiszabott időn belül elkészül, jutalom fejében leszállíthatod a kiszabott testi munka idejét s minél jobban fokozódik szorgalma a tanulásban, annál jobban leszállítod testi munkáját, míg végre teljesen elengeded, ha látod, hogy a tanulásban tanúsított hanyagsága végképen megszűnt.

[Az oktatás célja a hasznosítható tudás]

	147. Oktatás. Csudákozni fogsz talán, hogy az ismereteket utoljára hagyom, főképp mikor azt mondom, hogy a tudást a legkevésbé fontos résznek tartom. Tán furcsán hangzik ez egy könyveket bújó ember ajakán; annál képtelenebbnek látszik ez, mivel a gyermekek tudása okozza a szülőknek a legtöbb gondot és fejtörést, úgy hogy mikor nevelésről beszélnek, elsősorban az ismeretszerzés lebeg szemök előtt. Ha úgy gondolóra veszem, mennyi hűhót csapnak egy kevés latin és görög miatt, mennyi évet fecsérelnek reá, mennyi munkát, lótást- futást okoz mindez semmiért: önkénytelenül eszembe jut, hogy a gyermekek szülői még mindig félnek a tanító vesszőjétől, amelyet a nevelés egyetlen eszközének tekintenek – mintha bizony az az egy-két nyelv volna minden célja a nevelésnek. Hogy is lehetne másképen magyarázni azt, hogy a gyermeket életének hét-nyolc legszebb évén át odaláncolják az evező padhoz, hogy megtanuljon egy-két nyelvet, amelyet sokkal kevesebb időveszteséggel és fáradsággal, jóformán játszva tudna elsajátítani. 
	Megbocsássanak nekem, de mindig bosszúság fog el, ha arra gondolok, hogy a nemes úrfit mintegy beledugják a nyájba, ostorral, bottal hajtják előre, mintha vesszőt kellene futnia a különböző osztályokon át – történik pedig mindez: ad capiendum ingenii cultum. Nos – fogja valaki mondani – azt sem akarod, hogy írni, olvasni tanuljon? azt akarod, hogy tudatlanabb legyen falunk előimádkozójánál, aki Hopkinst és Sternholdot tartja a legjobb költőknek, akiket hibás olvasásával még rosszabbakká teszen? Csak lassan, barátom! Megengedem, hogy az írás, olvasás és egyéb ismeretek szükséges dolgok, de tagadom, hogy a legszükségesebbek volnának. Azt hiszem, te magad is nagy balgának tartanád azt, aki az erényes és bölcs embert nem becsüli százszorta többre a tanult embernél. Nem mintha nem tartanám a tudást minkét szempontból hatalmas segítő eszköznek a harmonikus lelkeknél, de viszont azt is be kell vallani, hogy ott, ahol hiányzik a kellő egyensúly, csak arra való, hogy a bolondot még nagyobb bolonddá, rosszat pedig még rosszabb emberré tegye. Ezt csak azért mondom, hogy, amikor fiad nevelésére gondolsz és házi tanítót vagy nevelőt keresel melléje, ne csak a latint meg a logikát tartsd szem előtt, ahogy azt a legtöbb szülő teszi. Mindenesetre van szüksége tudásra, de csak másodsorban – mint oly dologra, amely nagyobb céloknak áll szolgálatában. Keress mellé hozzáértőt, hogy okosan formálja lelkét. Olyanra bízzad, aki, amennyire csak lehet, meg tudja óvni fiad ártatlanságát, ápolni, fejleszteni jó tulajdonságait, kiirtani belőle a rosszakat, aki benne jó megszokásokat tud gyökereztetni. Ez a fődolog és mikor ez megvan, akkor azután gondolhatunk az ismeretekre, amelyeket, mint gondolom, könnyen meg lehet szerezni és pedig azzal a módszerrel, amelyről még szólani fogok.
	148. Olvasás. Mihelyt a gyermek beszélni tud, elérkezett az ideje annak, hogy olvasni tanuljon. De erre vonatkozólag legyen szabad ismét hangsúlyoznom, amit oly könnyen el szoktak felejteni, t.i.: vessünk nagy ügyet arra, hogy ne tegyük az olvasást elvégzendő teendőjévé, se a gyermek ne lásson benne kirótt feladatot. Mint már mondtam, már csecsemő korunktól szeretjük a szabadságot és sok dolgot semmi más okból nem szeretünk, mint azért, mert reánk parancsolják Mindig úgy gondoltam, hogy a tanulást a gyermekek játékává, üdülésévé lehetne tenni.

[…]

[A zenetanulás fölösleges időpocsékolás]

	Zene. A zenéről azt tartják, hogy rokonságban van a tánccal s vannak, akik nagyra becsülik ha valaki valamilyen hangszerrel ügyesen tud bánni. De annyi időt pazarol rá a fiatal ember, ha közepes ügyességre akar is benne szert tenni és azt az időt is oly kétes értékű társaságban tölti, hogy jobb, ha elhagyjuk a zenét. Oly ritkán hallottam, kiváló tehetségű vagy gyakorlati érzékű embert azért dicsérni vagy ajánlani, mert kivált a zenében, hogy én mindama készségek között, amelyek egyáltalában számításba jönnek, a zenét utolsó helyre tenném. A mi rövid életünk nem elegendő arra, hogy mindent elsajátítsunk; elménk se bírja ki, hogy mindig valami újat tanuljon. 

[…]

[A párbajszenvedély veszélyei]

	199. Vívás. A vívást egészségi szempontból igen üdvös gyakorlatnak tartom, de az életre való tekintettel, veszedelmet rejt magában, mert ügyességükben való bizakodásuk könnyen civódásba sodorja azokat, akik azt hiszik, hogy jól tudják forgatni kardjukat. Ez az elbizakodottságuk kelleténél kényesebbekké teszi őket, ha becsületükről van szó, vagy ha őket csekély vagy merő képzelt sérelem éri. Hevesvérű fiatalemberek mindjárt azt hiszik, hogy hiába tanultak meg vívni, ha nem mutatják ki párviadalban ügyességüket és bátorságukat és a látszat nekik ad igazat. De nem egy anyának könnyehullása tanúja annak, hogy az ilyen okoskodás mennyi sötét tragédiára adott okot. Az olyan ember, aki nem tud vívni, gondosabban fogja kerülni a tülekedő, veszekedő emberek társaságát, nem fog mindenféle csekélységeken fennakadni, nem fog senkit sem megbántani, nem fog elbizakodottan amellé állani, aki mást bántalmazott, ami rendszerint viszályra, perlekedésre vezet. Ha pedig ott forgolódik a csatamezőn, a közepes vívóképesség még jobban kiteszi őt az ellenség kardjának, semhogy megvédené azzal szemben. Mindenesetre a bátor ember, aki nem tud vívni, mindent egyetlen döfésre biz és nem vet sok ügyet a kivédésre, előnnyel bír a közepes vívóval szemben, főleg, ha ügyes birkózó. Ha az ember tehát előre gondol az ilyen eshetőségekre és fiát elő akarja készíteni a párviadalokra, magam részéről jobb szeretném, ha fiamból jó birkózó válnék, mint közepes vívó, mert a legtöbb úri ember nem viszi többre a közepességnél, hacsak ott nem lakik jóformán a vívóiskolában s nap-nap után nem gyakorolja magát.

[…]

[A kétkezi munka nevelő szerepe]

	204. Kertészkedés. Asztalosság. A falun lakó nemes embernek a legmelegebben a következőt, vagyis a következő két dolgot ajánlanám: általában a kertészkedést vagy gazdálkodást – azután pedig a famunkákat, az ács-, asztalos és esztergályos munkákat, mivel ezek igen alkalmas és egészséges foglalkozások a tudósnak éppúgy, mint az üzletembernek. Mivel az elme nem bírja ki, hogy mindig ugyanazzal a tárggyal egy és ugyanazon irányban foglalkozzék s mivel a sokat ülő, tanulmányokkal foglalkozó embernek mozgásra van szüksége, amely egy és ugyanazon időben szórakoztassa elméjét és foglalkoztassa testét, nincs jobb mesterség, amelyet annyira ajánlhatnék a falun élő nemesnek, mint ezt a kettőt; hiszen egyike akkor gyakorolná testét, amikor a másikától visszatartja az évszak vagy rossz időjárás. Azonfelül, ha ért a kertészethez, vezetheti s kioktathatja kertészét, a másika pedig módot nyújt neki arra, hogy mindenféle hasznos és kellemes dolgot készíthessen. Ám mindez ne legyen munkájának főcélja, hanem csak édesgesse hozzá. Főcélja az, hogy az embert testének hasznos és egészséges gyakorlásával elvonja egyéb komolyabb gondolataitól és foglalatosságától.

Fordította: Mutschenbacher Gyula

Forrás: John Locke: Gondolatok a nevelésről. Budapest, 1914. 42-43.; 43-44.; 54-55.; 59-60.; 63-64.; 66-68.; 70.; 76.; 80.; 96-97.; 114.; 142.; 160-161.; 209. o.

III. 35.
Jean-Jacques Rousseau: 
A magányos sétáló álmodozásai

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778) fordulatokban gazdag életútja és a műveiben kifejtett gondolatok között gyakran ellentmondások felszülnek. Életrajzírói gyakran szemére vetik, hogy az általa hangoztatott újszerű elvek és saját cselekedetei nincsenek mindig harmóniában. Ez érvényes a gyermekségről alkotott felfogása és a saját gyermekeivel kapcsolatos magatartása tekintetében is. „Emil vagy a nevelésről” című nevelési regényében írja: az apát „sem a szegénység, sem a munka, sem más emberi szempont nem menti fel az alól, hogy eltartsa és hogy maga nevelje gyermekeit”. Ennek ellenére ő maga öt gyermekét adta lelencházba. Cselekedeteinek mozgatórugóit jobban megérthetjük élete alkonyán írt emlékirata segítségével.

	Én lelencházba adtam a gyerekeimet, tehát szívtelen apa vagyok; ezt az alapeszmét felduzzasztva és kikerekítve lassanként arra a nyilvánvaló következtetésre jutottak, hogy gyűlölöm a gyerekeket; ahogy gondolatban végigmentem a fokozatok láncán, bámulnom kellett, milyen ügyesen tudja az emberi szorgalom feketére mázolni a fehéret. Nem hiszem ugyanis, hogy élt olyan ember a világon, aki nálam jobban szerette volna elnézni a kis lurkókat, amint pajtáskodnak és játszanak; az utcán és sétáim közben gyakran megállok, s úgy látom, senki más nem figyeli csintalanságaikat és játékaikat olyan érdeklődéssel, mint én. Éppen aznap is, amikor P. úr felkeresett, alig egy órával a látogatás előtt bejött hozzám a két kis du Soussoi, házigazdám legfiatalabb gyerekei, az idősebbik talán hétéves; olyan nagy szeretettel csókoltak meg s én olyan gyöngéden viszonoztam ölelésüket, hogy a korkülönbség ellenére is úgy látszott, őszintén jól érzik magukat nálam, én pedig boldog voltam, hogy vén arcom nem riasztja el őket; s amikor a kisebbik oly szívesen visszajött hozzám, én voltam hármunk közül a legnagyobb gyerek, máris elfogultságot éreztem iránta, és annyira fájt a búcsú, mintha a saját gyermekem hagyna el.
	Megértem, hogy a szemrehányás, amiért lelencházba adtam a gyerekeimet, egy kis szőrszálhasogatással könnyen odáig fajulhatott, hogy szívtelen apa vagyok és minden gyereket gyűlölök. Pedig állítom, hogy azért határoztam így, mert attól féltem, ezerszer rosszabb sors vár rájuk csaknem elkerülhetetlenül, ha bármilyen más megoldást választok. Én magam nem foglalkozhattam a nevelésükkel: ha tehát közömbösebb vagyok a jövőjük iránt, az adott helyzetben nem tehettem volna mást, mint hogy rábízom nevelésüket az anyjukra, aki elkényezteti őket, és a családjára, amely szörnyetegeket farag belőlük. Még ma is végigfut rajtam a hideg, ha rágondolok. Tudjuk, mit művelt Mohamed Szaiddal: mindez semmi ahhoz képest, amivé őket gyúrták volna ellenem, pedig ez volt a szándékuk, mint később meggyőződhettem róla, amikor különféle csapdákba próbáltak ejteni a cél érdekében. Igaz, annak idején nem sejtettem előre mind a gonosz cselszövényeket, de tudtam, hogy a legkevésbé veszélyes nevelés a lelencházban vár rájuk, tehát beadtam őket. Ha újra dönteni kellene, ma is ugyanazt tenném, méghozzá nem is gyötörne úgy a kétely, és bizonyos vagyok benne, hogy senki sem lett volna gyöngédebb apjuk, mint én, ha még a megszokás is társul a természetes érzésekhez.
	Ha valamelyest előbbre jutottam az emberi szív ismeretében, az segített hozzá, hogy élvezettel szoktam nézni és megfigyelni a gyerekeket. Fiatal koromban ez az élvezet inkább a megismerés akadálya volt, mert oly vidáman és szívesen játszottam velük, hogy megfeledkeztem a tanulmányozásukról. De amikor öregedvén észrevettem, hogy vénülő arcom riasztólag hat rájuk, nem akartam terhelni őket, s inkább lemondtam az élvezetről, semhogy elrontsam az örömüket; megelégedtem apró játékaik és csínyjeik szemlélésével, s áldozatomért azt kaptam kárpótlásul, hogy a tanulmányozás révén sokkal világosabban álltak előttem a természet első és igazi indulatai, amelyekről tudósaink nem tudnak semmit. Írásaimból kitűnik, hogy alaposan, tehát élvezettel folytattam ezt a vizsgálódást, és hihetetlenebb dolgot nyilván el sem lehetne képzelni, mint hogy az Héloïse-t és az Emil-t olyan ember írta, aki nem szerette a gyerekeket.
	Sohasem voltam talpraesett s a nyelvem sem forgott valami ügyesen, de bajaim óta mind az agyam, mind a nyelvem egyre jobban elnehezült. A gondolat s a megfelelő szó egyaránt cserbenhagy, márpedig soha sincs szükség tisztább ítélőképességre és alkalmasabban megválasztott kifejezésekre, mint amikor gyerekekkel beszélünk. Zavaromat csak növeli, hogy a hallgatók feszülten figyelnek, különös értelmet és súlyt tulajdonítanak az olyan ember szavainak, aki köztudomásúlag gyerekek számára írt, s ezért elvárják tőle, hogy úgy szóljon hozzájuk, mint a kinyilatkoztatás. Ez a kínos gátlás, valamint mélyen átérzett ügyetlenségem zavarba ejt, feszélyez, és sokkal jobban érezném magam egy ázsiai uralkodó színe előtt, mint egy kisgyerekkel, akit szóra kell bírni.
	Egy másik zavaró körülmény újabban még távolabb tart tőlük: bajaim óta is változatlan örömet szerez a velük való együttlét, de a régi meghittség már hiányzik belőle. A gyerekek nem szeretik az öregkort, a hanyatló természet képe taszítja őket: nekem fáj látnom a viszolygásukat, s inkább visszatartom simogató kezem, semhogy zavart vagy utálatot keltsek bennük. Ez a megfontolás csak az igazán szerető lelkeket feszélyezi, s doktoraink és doktornőink számára egyáltalán nem létezik. Geoffrinné nem sokat törődött azzal, hogy a gyerekeknek örömöt szerez-e a társasága, ha neki öröme tellett bennük. De énnekem csak még több fájdalmat okoz a tulajdon örömöm; a visszájára fordul, ha nem viszonozzák, márpedig helyzetemből és életkoromból adódik, hogy a kisgyerekek szíve többé már nem derülhet együtt az enyémmel. Ha ma is érhetne ilyen öröm, ritkább lenne ugyan, de még erősebb; éreztem is a múltkor, a du Soussoi gyerekeket simogatva, nemcsak azért, mert a velük jött dajka feszélyezett és előtte nem kellett annyira ellenőriznem magamat, hanem azért is, mert a gyerekeket mindvégig nem hagyta el a jókedvük, és úgy látszott, nem érzik magukat rosszul és nem unatkoznak a társaságomban.

Fordította: Réz Ádám

Forrás: Rousseau: A magányos sétáló álmodozásai. Szávai Nándor utószavával és jegyzeteivel. Budapest, 1964. 193-196. o.

	
I. 36. 
Rousseau: Emil avagy a nevelésről

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778) polihisztor volt a szó legteljesebb értelmében: filozófiai, társadalomelméleti, teológiai kérdésekkel foglalkozott elsősorban, de magabiztosan írt zeneelméleti, valamint nevelési jellegű kérdésekről is. A pedagógiai tematika körében leghíresebb az „Emil, vagy a nevelésről” (Émile ou de l’éducation, 1762) című regénye, de találunk e témára vonatkozó gondolatokat az Új Héloïse, (La Nouvelle Héloïse, 1761) lapjain is, sőt élete végén közoktatási programot írt a lengyel kormány számára (Discours sur le gouvernement de la Pologne 1771). Gyermekgondozással és -neveléssel kapcsolatos gondolatait a legközvetlenebb módon az „Émile”-ben fejti ki. A kötet a lenyűgözően szuggesztív stílusban kifejtet újszerű – ám a nevelés történetében korántsem előzmények nélkül való – gondolatok egész sora miatt hamarosan a követők széles táborát sorakoztatta fel Rousseau mögött. A fiktív gyermekszereplő, Emil nevelését bemutató kötet a nevelésről szóló filozófiai okfejtések és praktikus tanácsok színes kavalkádját találjuk. Ezek távolról sem szerveződnek egységes rendszerbe, számos egymásnak ellentmondó gondolat fedezhető fel közöttük.  Rousseau nyíltan szembehelyezkedik a korszak mentalitásában még mindig mélyen gyökerező elutasító, távolságtartó gyermekfelfogással és rigorózus nevelési gyakorlattal. Gyökeresen szakít azzal a Szent Ágostonig visszavezethető keresztény dogmával, amely szerint az ember az eredendő bűnnel terhelten születik a világra, és csak Isten kegyelme révén válhat naturális emberből szellemi emberré (homo spiritualis). A francia filozófus szerint a gyermek születésekor jó, csak az emberi társadalom romlott viszonyai teszik rosszá.

[A nevelés művészet]

	Minden jó, amidőn kilép a dolgok alkotójának kezéből, de minden elfajul az ember kezei közt. A földet emitt arra kényszeríti, hogy egy másik föld terményeit táplálja, egy fát arra, hogy egy másiknak a gyümölcseit hordja; vegyíti és összezavarja az éghajlatokat, az elemeket, az évszakokat; megcsonkítja a kutyáját, lovát, rabszolgáját; felforgat mindent, eltorzít mindent, szereti az idomtalant, a szörnyszülötteket. Semmit sem akar olyannak, amilyennek a természet alkotta, még az embert sem. Kedvére idomítja őt, akár a cirkuszi lovat, kitekeri tagjait a maga ízlése szerint, mint egy fát a kertjében.
	Ha nem így volna, még rosszabbul folynék minden, mert a mi fajtánk nem bírja el, hogy csak félig munkálják ki. Most már odáig jutottunk, hogy ha a többiek között magára hagynának valakit a születése pillanatától fogva, ő torzulna el a leginkább. Az előítéletek, a tekintély, a szükség, a példa, az összes társadalmi intézmények, melyeknek tengerében alámerülünk, megfojtanák benne a természetet, helyébe azonban semmit sem iktatnának. Fiatal cserjeként állna ott az a természet, mint akit a véletlen plántált egy út kellős közepére, ahol a járókelők csakhamar elpusztítanák, mert mindenfelől nekiütődnének, és hajlítgatnák erre is, arra is.
	Hozzád fordulok tehát, gondoskodó, gyengéd anya, aki le tudtál térni az országútról, és megóvtad a cseperedő cserjét az emberi nézetek fejszecsapásától! Ápold, öntözd a fiatal palántát, mielőtt elpusztulna! Gyümölcsei egyszer majd gyönyörűségedre válnak. Vonj idejekorán védőfalat gyermeked lelke köré! A kerületét más is kijelölheti, de egyedül neked szabad a korlátot leraknod.
	A növényeket termesztéssel, az embereket neveléssel alakítjuk. Ha az ember nagynak és erősnek születnék, termete és ereje haszontalan lenne számára egészen addig, amíg megtanulná használni azokat. Még ártalmára is lehetne, mert miatta a többiek nem gondolnának arra, hogy segítségére siessenek. Így aztán magára hagyatva megölné a nyomor, még mielőtt megismerné szükségleteit. Panaszkodunk a gyermekkorra, és nem vesszük észre, hogy az emberi faj kipusztult volna, ha a felnőtt nem lett volna előzőleg gyermek.
	Gyengének születünk, erőre van szükségünk. Mindennek híjával születünk, segítségre van szükségünk. Ostobának születünk, ítélőképességre van szükségünk. Mindazt, amit születésünkkor nélkülözünk, s amire nagykorunkban szükségünk van, a nevelés adja meg nekünk.
	Ezt a nevelést vagy a természettől, vagy az emberektől, vagy a dolgoktól kapjuk. Képességeink és szerveink belső kifejlesztése a természet adta nevelés, a kifejlesztés felhasználása, melyre megtanítanak, az emberek adta nevelés, saját szerzett tapasztalatunk pedig a bennünket illető tárgyakra nézve a dolgok adta nevelés.
	Háromfajta tanító formál tehát mindannyiunkat. A tanítvány, akiben különböző leckéik keresztezik egymást, rosszul nevelt tanítvány. Sohasem lesz összhangban önmagával. Egyedül az, akiben mindenik lecke egybevág, és ugyanazokra a célokra irányul, megy a maga célja felé, és él következetesen. Csak az ilyent lehet jól neveltnek tekinteni.
	Nos, e három különböző nevelés közül a természet adta nevelés nem tőlünk függ. A dolgok nyújtotta nevelés csak bizonyos tekintetben, míg az emberektől kapott nevelés az egyetlen, amelynek valóban urai vagyunk, igaz, hogy csak feltételesen, mert vajon ki remélheti, hogy teljességgel irányíthatja mindazok beszédét és tetteit, akik egy gyermek környezetében vannak?
	A nevelés tehát művészet, s így csaknem lehetetlen, hogy sikerüljön, mert a sikerhez szükséges együttműködés nem függ senkitől sem. Mindaz, ami gondosság árán elérhető, abból áll, hogy többé-kevésbé megközelítjük a célt, de ahhoz, hogy el is érjük, már szerencse kell.

[…]

[A nyilvános iskolák csődje]

	A nyilvános nevelés nem létezik többé, és nem is létezhet többé, mert ahol nincs haza, ott honpolgárok sem lehetnek. E két szót: haza és honpolgár ki kell törölni a modern nyelvekből. Jól tudom, hogy ennek mi az oka, de nem akarom megmondani: semmi köze témámhoz.
	Nem tekintem nyilvános intézménynek azokat a nevetséges létesítményeket, melyeket kollégiumoknak neveznek. A nagyvilági nevelést nem számítom ide, mert ez a nevelés két ellentétes célra törekszik, s így mind a kettőt elhibázza. Ez csak arra jó, hogy kétszínű embereket csináljon, akiknek látszólag mindig mások felé hajlik a kezük, pedig a valóságban csak maguk felé hajlik. Szerencse, hogy az ilyen képmutatás mindenkiben megtalálható, s így nem vezethet félre senkit sem. Kárba veszett fáradság az ilyesmi.
	Ezekből az ellentmondásokból származik az, amelyet szüntelenül tapasztalunk önmagunkban. A természet és az emberek más-más utakra ragadnak bennünket, s mi kénytelen-kelletlen megosztjuk önmagunkat e széthangzó ösztönzések szerint. Így aztán egy vegyülékükhöz igazodunk, amely nem vezet el sem az egyik, sem a másik célhoz. Ily módon küszködünk és ingadozunk életünk egész folyamán, és befejezzük azt anélkül, hogy összhangba tudtunk volna jönni önmagunkkal, s hogy használtunk volna önmagunknak vagy másoknak.
	Marad tehát az otthoni nevelés vagy a természet adta nevelés. De vajon a többiek szempontjából mivé lesz az az ember, akit egyedül a maga számára neveltek? Talán, ha a kitűzött kettős cél egy céllá egyesülhetne, s ha így az ember ellentmondásait elhárítanánk, nagy akadály hárulna el boldogsága útjából. Dönteni ebben csak úgy tudnánk, ha teljesen kialakulva látnánk őt. Meg kellene előzőleg figyelni hajlamait, látni haladását, követni fejlődése menetét, szóval: ismerni kellene a természetes embert. Azt hiszem, ha elolvassuk ezt az írást, néhány lépéssel előbbre jutunk az idevágó kutatásban.
	Mi a teendőnk, hogy ezt a ritka embert kialakítsuk? Kétségkívül sok: megakadályozni, hogy bármit is csináljanak vele. Ha csak arról van szó, hogy szél ellen menjünk, egyszerűen lavírozunk. Ám ha a tenger háborog, s ha egy helyben kívánunk maradni, ki kell vetnünk a horgonyt. Vigyázz, fiatal hajós, hogy a köteled el ne szakadjon, s a horgonyod el ne szabaduljon, mert aztán a hajód elsodródik, mielőtt észrevennéd!
	A társadalmi rendben, ahol minden állás pontosan körülhatárolt, mindenkit a magáéra kell nevelni. Ha kilép valaki abból az állásból, amelynek számára formálták, nem való többé semmire. A nevelés csak annyiban hasznos, amennyiben eredménye egybevág a szülők hivatásával. Minden más esetben ártalmas a növendékre, ha egyébért nem, legalább az előítéletekért, melyekkel elhalmozta. Egyiptomban a fiú köteles volt atyja hivatását folytatni, s így itt a nevelésnek legalább határozott célja volt. Minálunk azonban, ahol az emberek szüntelenül változtatják a rangokat, s így csak a rangok maradnak meg, senki sem tudja, vajon nem cselekszik-e fia kárára, amikor őt a maga rangja számára neveli.
	Ám a természetes rendben az emberek mindnyájan egyenlők, közös hivatásuk az emberi életpálya, s így akit jól neveltek erre, az az ezzel kapcsolatos hivatásokat sem lesz képes rosszul ellátni. Hogy a kard, az egyház avagy a törvény szolgálatára szánják-e növendékemet: egyre megy. A szülők rendeltetése előtt rendeli őt a természet emberi életre. Élni –erre a mesterségre akarom megtanítani. Beismerem, hogy ha kezemből kikerül, nem lesz ő sem bíró, sem katona, sem pap. Először is ember lesz. Mindaz, ami egy ember kell hogy legyen, az lesz ő, s ha kell, éppen úgy, mint bárki más. És a sors teheti majd, ahová akarja, mindig a maga helyén lesz.

[…]
[Előítéletek és kényszer fogságában élünk]

	A mi egész bölcsességünk szolgai előítéletekből áll. Minden szokásunk behódolás, kényszer, feszélyezettség. A társadalom embere rabszolgaságban születik, él és hal: születésekor pólyába varrják, halálakor koporsóba szögezik, s amíg emberi arculatát viselheti, intézményeink láncait hordja.
	Mondják, hogy némely bábaasszony meggyömöszöli az újszülött gyermek fejét azzal a szándékkal, hogy illőbb formát adjon neki, s ezt még el is tűrik! Lényünk alkotója rossz mintát használt fejünkhöz, újra meg kell tehát mintáztatnunk, kívülről a bábaasszonyokkal, belülről a filozófusokkal. 
[…]

[Az újszülöttnek szabadságra van szüksége]

	Az újszülött gyermeknek szüksége van rá, hogy tagjait kinyújtsa és mozgassa, mert így vet véget merevségüknek, melyben oly sokáig voltak gomolyagként összegyúrva. Kinyújtóztatják őt, ez igaz, de mozogni nem engedik, sőt fejét főkötők jármába hajtják. Mintha attól félnének, hogy úgy fog festeni, mintha élne.
	Így aztán a növekedésre törekvő test belső részeinek ösztönző ereje áthághatatlan akadályba ütközik, mert a testtől kívánt mozdulatok elmaradnak. A gyermek szüntelenül erőfeszítést tesz, de hasztalanul, mert mindez csak kimeríti erejét, vagy késlelteti ereje kifejlődését. Kevésbé szűkösen, kevésbé kényelmetlenül, kevésbé összeszorultan volt a burokban, mint most pólyáiban. Nem is tudom, mit nyert azzal, hogy megszületett.
	A tétlenség és a kényszerhelyzet, amelyben egy gyermek tagjait tartják, csak zavarhatja a vér és a nedvek keringését, csak gátolhatja a gyermeket abban, hogy megerősödjék és növekedjék, csak kiforgathatja alkatát. Ahol ez a szertelen elővigyázatosság ismeretlen, ott az emberek mind magas termetűek, erősek és igen arányosak. Azokban az országokban, ahol pólyázzák a gyermekeket, hemzsegnek a púposak, a sánták, a csámpásak, az angolkórosak, a lőcslábúak, a minden módon eltorzult egyének. Attól való féltükben, hogy a test elformátlanodik a szabad mozgástól, igyekeznek elformátlanítani azzal, hogy présbe rakják. Bizonyára szívesen megbénítanák, nehogy magától megbénuljon.
	Ily kegyetlen kényszer vajon lehet-e hatás nélkül kedélyükre, valamint vérmérsékletükre? Első érzésük a fájdalom és a kín érzése, hiszen csak akadályba ütközik minden mozdulatuk, melyre szükségük van. Szerencsétlenebbek, mint a vasra vert gonosztevők, hasztalan erőlködnek, felingerlődnek, ordítanak. Azt mondjátok, hogy sírás az első hangjuk? Meghiszem azt, hiszen születésük óta bosszantjátok. Az első ajándékok, melyeket tőletek kapnak: láncok. Az első bánás, melyben részük van: kínzás. Csak a hangjuk szabad, semmi más, hogyne élnének vele, hogy panaszkodjanak? A rossztól kiabálnak, amit ti tesztek velük. Volnátok így gúzsba kötve, hangosabban kiabálnátok, mint ők.
	Honnan ered ez az esztelen szokás? Egy természetellenes szokásból. Mióta az anyák, megvetvén legfőbb kötelességüket, nem akarták már táplálni gyermekeiket, bérelt asszonyokra kellett őket bízni. Ezek ilyen módon idegen gyermekek anyjává lettek, de a természet szava azokról nem szólt nekik, s így csak azon igyekeztek, hogy kíméljék magukat a fáradságtól. A szabadon engedett gyermekre szüntelenül ügyelni kellett volna. Ám ha jól megkötözik és odalódítják egy sarokba, vajon kit háborgat a kiáltozása? Csak bizonyítéka ne legyen a dajka hanyagságának, csak kezét-lábát ki ne törje a csecsemő, bánják is ők, ha elpusztul, vagy ha nyomorék marad egész életére! Teste rovására óvják tagjait, és bármi történjék, a dajka ártatlan.
	Azok az édesanyák, akik lerázzák magukról gyermekeiket, és vidáman vetik bele magukat a városi szórakozásokba, vajon tudják-e, hogy ezalatt milyen bánásmódban részesül a bepólyázott gyermek ott falun? Ha történetesen csak a legkevésbé is útban van, szögre függesztik, mint egy csomag rongyot, s míg a dajka kényelmesen végzi a maga dolgát, a szerencsétlen jószág így marad keresztre feszítve. Mindegyiknek, akit ebben a helyzetben találtak, lila színű volt az arca. Az erősen összeszorított mellkas nem engedte keringeni a vért, így a vér a fejbe szállott, s azt hitték, hogy a kis béketűrő felettébb nyugodt, pedig csak ereje nem volt, hogy kiabáljon. Nem tudom, hány órán át képes egy gyermek ebben az állapotban maradni anélkül, hogy belepusztulna, de alig hiszem, hogy nagyon sokáig. Íme, gondolom, a pólya nyújtotta kényelem egyik legfőbb áldása.

[…]
[Az anyák kötelessége a nevelés]

	Nem elég, hogy az anyák felhagytak gyermekeik szoptatásával, most már szülni sem akarnak. Természetes következménye ez az előbbinek. Mihelyt az anyaság terhessé válik, csakhamar megtalálják a módját, hogy teljesen megszabaduljanak tőle: haszontalan dolgot akarnak végezni, mert mi sem könnyebb ennél. Így aztán a faj kárára fordítják azt a vonzalmat, mely a faj szaporítására való. Ez a szokás az elnéptelenedés egyéb okaival együtt jelzi Európa közeli sorsát. A tudományok, a művészetek, a filozófia és a tőle eredő erkölcsök hamarosan sivataggá teszik majd. Vadállatok fogják benépesíteni, azaz lakossága körülbelül ugyanaz marad.
	Láttam néhányszor a fiatal asszonyok apró furfangjait, amint úgy tesznek, mintha maguk akarnák táplálni gyermekeiket. Értenek hozzá, hogyan kell kéretni magukat, hogy mondjanak le szeszélyükről. Bevonják ügyesen a játékba a férjet, az orvost, legkivált az anyát. Menten vége lenne annak a férjnek, aki beleegyezni merészelne abba, hogy felesége táplálja gyermekét. Gyilkosnak tartanák, aki szabadulni akar a feleségétől. Körültekintő apák! Az apai szeretetet fel kell áldozni a béke kedvéért. Szerencsétek, hogy falun még akadnak önmegtartóztatóbb asszonyok a tieteknél! És még nagyobb szerencse, ha asszonyaitok az így nyert időt nektek szentelik és nem másoknak!
	Az asszonyok kötelessége nem kétséges. Ők azonban lenézik kötelességüket, s így vita tárgyává teszik, vajon egyre megy-e a gyermeknek, hogy az ő tejükkel vagy másvalakiével táplálkozzék. Én ezt a kérdést, melynek megítélői az orvosok, az asszonyok kívánsága szerint eldöntöttnek tartom, s ami engemet illet, bizony én is amondó vagyok, hogy jobb, ha a gyermek egy egészséges dajka tejét szopja, semmint egy elkényesedett anyáét, amikor esetleg holmi újabb rossz fenyeget a vérben, amelyből vétetett.

[…]
[A természetes gyermeknevelés a családi élet meghittségének záloga]

	Ám ha az anyák rászánják magukat gyermekeik táplálására, az erkölcsök megújulnak maguktól, a természet érzései felébrednek minden szívben, az állam ismét benépesül. Íme, az első pont, s ebben az egyetlen pontban minden összefut. Az otthon életének varázsa a legjobb ellenméreg a rossz erkölcsökre. A gyermekkel való vesződés, melyet bosszantónak tartanak, kellemessé válik. Szükségesebbé, kedvesebbé teszi egymás számára az apát meg az anyát, szorosabbra vonja köztük a hitvesi köteléket. Ha a család eleven és mozgalmas, a házi gond lesz az asszony legkedvesebb foglalatossága, a férj legédesebb szórakozása. Így, ha ezt az egyetlen visszaélést megszüntetnék, csakhamar általános megújulás következnék belőle. Hamarosan visszanyerné minden jogát a természet. Amint az asszonyok ismét anyákká lesznek, csakhamar a férfiak is megint apákká és férjekké válnak.

[…]

[A túlzott gondoskodás veszélyes]

	Ahol nincs anya, ott nincsen gyermek. A kötelességek köztük kölcsönösek, s ha rosszul teljesítik ezeket az egyik oldalon, elhanyagolják a másikon. A gyermeknek szeretnie kell anyját, mielőtt tudná, hogy ez kötelessége. Ha a szokás és a gondoskodás nem erősíti a vér szavát, elnémul ez a szó már az első években, a szív pedig úgyszólván meghal, még mielőtt megszületett volna. Így aztán már első lépéseinkkel kiléptünk a természetből.
	Ugyancsak ki lehet jutni belőle egy átellenben levő úton, ha az anyai gondoskodás elhanyagolása helyett az asszony túlzásba viszi azt. Amikor bálványozza ennen gyermekét, amikor növeli és táplálja gyengeségét azzal, hogy távol akarja tartani tőle. Azt hiszi, kivonhatja őt a természet törvényei alól, távol tartja tehát tőle a kellemetlen csapásokat, de nem gondolja meg, hogy a néhány kellemetlenség helyett, melyektől pillanatnyilag megóvja, mennyi távoli bajt és veszedelmet halmoz a fejére, s hogy micsoda barbár elővigyázatosság meghosszabbítani a tehetetlen gyermekkort egészen a meglett ember fáradságos koráig. Thetisz, hogy fiát sebezhetetlenné tegye, mint a rege mondja, belemártotta a Sztüx vizébe. Szép és világos ez az allegória. Azok a kegyetlen anyák, akikről beszélek, másként járnak el: elpuhultságba mártják gyermekeiket, s ennek ára a szenvedés, melyre ilyeténképpen előkészítették őket, meg a mindenfajta baj, amely most már keresztüláradhat pórusaikon. Mihelyt felnőnek, ellenállhatatlanul prédájukká lesznek.

[…]

[A jó nevelés megőrzi a gyermek természetét]

	Sír a gyermek, amikor megszületik. Kisdedkora sírás közt zajlik le. Hol ringatják vagy babusgatják, hogy elcsituljon, hol fenyegetik vagy verik, hogy elhallgattassák. Vagy azt tesszük, ami neki tetszik, vagy azt követeljük tőle, ami nekünk tetszik. Vagy alávetjük magunkat szeszélyeinek, vagy őt a mi szeszélyeinknek. Nincs középút: vagy ő parancsol, vagy neki parancsolnak. Így aztán első eszméi az uralkodás és a szolgaság. Még beszélni sem tud, s már parancsol, még cselekedni sem tud, s már engedelmeskedik. Néha még meg is fenyítik, amikor még tudatában sem lehet hibáinak, azaz még nem is hibázhatott. Így aztán csak úgy öntjük időnek előtte fiatal szívébe a szenvedélyeket, melyeket azután ráfogunk a természetre, s miután tőlünk telhetőleg igyekeztünk gonosszá tenni, panaszkodunk, hogy tényleg az.
	Hat-hét évet ilyen módon tölt el a gyermek az asszonyok kezében, áldozata szeszélyeiknek és a maga szeszélyeinek. Mikor aztán megtanították erre is, arra is, azaz miután megterhelték emlékezetét szavakkal, melyeket képtelen megérteni, vagy dolgokkal, melyek számára teljesen haszontalanok, miután a felébresztett szenvedélyekkel elfojtották benne mindazt, ami természetes, átadják ezt a mesterséges lényt egy tanító kezébe, aki véglegesen kifejleszti a már készen talált mesterséges csírákat, mindenre megtanítja, csak éppen arra nem, hogy önmagát ismerje, csak arra nem, hogy önmagából hasznot húzzon, csak arra nem, hogy élni tudjon, s hogy magát boldoggá tegye. Mikor aztán ez a gyermek, ez a rabszolga és zsarnok, aki csupa tudás, de semmi érzék, egyaránt satnya testben és lélekben, kiröppen a világba, hogy ottan együgyűségét, gőgjét és minden vétkét mutogassa, akkor aztán sirathatjuk benne az emberi nyomorúságot és elvetemültséget. Félreértés ne essék! Ez itt a mi szeszélyeink gyermeke. A természet gyermekét másként alkották.
	Akarjátok-e hát, hogy megőrizze eredeti formáját? Őrizzétek épségben attól a pillanattól fogva, hogy világra jön. Mihelyt megszületik, vegyétek hatalmatokba, és ne hagyjátok el többé, míg csak felnőtté nem lett. E nélkül sohasem értek el sikert. Miként az igazi dajka az anya, úgy az igazi tanító az apa. Összhang legyen teendőink menetében csakúgy, mint rendszerükben. Az egyiknek kezéből jusson a gyermek a másikéba. Józan, de korlátolt apa jobban nevel, mint a világ legügyesebb tanítómestere, mert a buzgalom jobban pótolja a tehetséget, mint a tehetség a buzgalmat.
	Igen ám, de a teendők, a kötelességek, az ügyes-bajos dolgok… Ó, a kötelességek! Persze, az apai kötelesség a legutolsó. Ne csodálkozzunk rajta, ha egy férfiú, akinek felesége nem méltatta házasságuk gyümölcsét arra, hogy táplálja, nem méltatja arra, hogy nevelje. Nincs bájosabb látvány a családnál, de egyetlen elhibázott vonás eltorzítja valamennyit. Ha az anya nem elég egészséges, hogy dajka lehessen, az apa túlságosan elfoglalt lesz majd ahhoz, hogy nevelő legyen. A gyermeket eltávolítják, szétszórják nevelőintézetekbe, zárdákba, kollégiumokba, másfelé viszik ők a szülői ház iránti szeretet, vagy jobban mondva, a szülői házba visszaviszik azt a szokást, hogy nem tartoznak semmihez. A fivérek és a nővérek alig ismerik majd egymást. Amikor valamely ünnepélyes alkalommal mindnyájan egybegyűlnek, esetleg igen udvariasak lesznek egymáshoz, de úgy bánnak majd egymással, mint az idegenek. Mihelyt nincs többé meghitt viszony a szülők közt, mihelyt a családi kör nem jelenti többé az élet édességét, kárpótlásul a rossz erkölcsökhöz kell folyamodni. Ki az az ostoba ember, aki nem látja át mindezek szoros kapcsolatát?
	Az apa azzal, hogy gyermekeket nemz és eltart, még csak harmadrészben teljesíti feladatát. Emberekkel tartozik fajának, társas lényekkel a társadalomnak, polgárokkal az államnak. Minden férfiú, akinek módjában áll megfizetni ezt, a háromszoros tartozást, és nem fizeti meg, bűnös, és talán még bűnösebb, ha csupán félig fizeti meg. Aki nem képes az apai kötelességet ellátni, annak nincs joga ahhoz, hogy apává legyen. Sem a szegénység, sem a munka, sem más emberi szempont nem menti fel az alól, hogy eltartsa és hogy maga nevelje gyermekeit. Elhiheted ezt nekem, olvasóm. Előre megmondom mindenkinek, akiben érzés lakozik, és mégis elhanyagol ily szent kötelességet, hogy sokáig fog keserű könnyeket hullatni a maga hibája miatt, és nem talál majd soha vigasztalást.
	De mit is tesz az a gazdag ember, az az oly igen elfoglalt családapa, aki, mint mondja, kénytelen magára hagyni gyermekeit? Megfizet egy másik embert, hogy ellássa azt a gondoskodást, amely őneki terhére van. Eladó lélek! Azt hiszed, hogy pénzért másik apát adtál fiadnak? Térj már észre, hiszen nem gazdát adtál neki, hanem lakájt, aki most aztán majd másik lakájt nevel.
	Sokat vitatkoznak azon, hogy melyek a jó nevelő tulajdonságai. Az első, amelyet én megkövetelnék tőle – és már ez az egy feltétele sok más tulajdonságot -, hogy ne legyen megvásárolható. Vannak oly nemes mesterségek, hogy az ember nem űzheti őket pénzért anélkül, hogy méltatlannak ne bizonyuljon rájuk. Ilyen a katona mestersége, és ilyen a tanítóé. Tehát ki nevelje gyermekemet? Mondtam már: te magad. De én nem tehetem. Nem teheted? … Szerezz hát magadnak egy barátot, mert más megoldást nem találok.

[…]

[A jó nevelő tulajdonságai]

	Csupán annyit szeretnék a közvéleménnyel szemben megjegyezni, hogy egy gyermek nevelőjének fiatalnak kell lennie, mégpedig oly fiatalnak, amilyen fiatal egy bölcs ember csak lehet. Legjobban szeretném, ha ő maga is gyermek lenne, ha ez lehetséges volna. Így aztán pajtása lehetne növendékének, bizalmába férkőzhetnék, osztozna szórakozásaiban. Nincs elég érintkezési pont a gyermekkor és az érett kor között, s ily nagy távolságból igazán szilárd vonzalom így sohasem alakulhat ki. A gyermekek hízelegnek néha az aggastyánoknak, de sohasem szeretik őket.
	Általában azt szeretnék, ha a nevelő már felnevelt légyen egy gyermeket. Túlzott követelés. Ugyanaz az ember csak egy nevelést bír elvégezni. Ha kettőre volna szükség ahhoz, hogy sikerüljön, akkor semmi joga sem lenne egy elsőre vállalkozni.
	Több tapasztalattal az ember jobban csinálhatná, de mégsem menne a dolog. Aki már egyszer ellátta ezt a hivatást, mégpedig oly jól, hogy minden terhét érezte, nem kap többé kedvet, hogy ismét belebocsátkozzék. Ha pedig rosszul látta el az első alkalommal, rossz előjel az a másodikra.
	Megengedem, nagyon különböző dolog követni egy fiatal embert négy éven át, és vezetni huszonöt éven keresztül. Ti akkor adtok nevelőt fiatoknak, amikor már teljesen kifejlődött. De én úgy akarom, hogy már születése előtt legyen nevelője. A ti emberetek ötévenként cserélheti növendékét, az enyémnek sohasem lesz több, csak egy növendéke.

[…]

[A dajka kiválasztása]

	Olyan dajka kellene, akinek szíve éppoly egészséges, mint a teste. A mértéktelen szenvedélyek megronthatják tejét, csakúgy, mint a mértéktelen nedvek. Sőt, ha csak a testi dolgokat vesszük tekintetbe, csak a felét látjuk tárgyunknak. Lehet, hogy a tej jó, s a dajka mégis rossz. A jó jellem éppoly lényeges, mint a jó vérmérséklet. Ha erkölcstelen nőt fogadunk fel, nem mondom, hogy a csecsemő elkapja tőle erkölcseit, de állítom, hogy ő fog meglakolni értük. Mert hát nem tartozik-e vajon a tejjel együtt gondoskodással, mely buzgalmat, türelmet, szelídséget és tisztaságot kíván? Ha mértéktelen, falánk, csakhamar elrontja tejét. Ha hanyag vagy heveskedő, mi lesz abból a szegény szerencsétlenből, akit a kényére bíztak, s aki sem panaszkodni, sem védekezni nem bír? A gonoszok soha és semmi néven nevezendő dologban nem valók semmi jóra. 
	A dajka kiválasztása igen fontos, hiszen a csecsemőnek nem szabad, hogy rajta kívül más ápolója legyen, mint ahogy nevelőjén kívül nem lehet egyéb tanítója.

[…]

[A gyermek szükségletei és a sírás]

	Nyomorúság és gyengeség az ember első állapota, első hangja tehát panaszhang és sírás. A gyermek érzi szükségleteit, de nem tudja kielégíteni. Másnak a segítségéért könyörög, ezért kiáltozik. Ha éhes vagy szomjas, sír. Ha túl hideget érez vagy túl meleget, sír. Ha mozgásra van szüksége, de nem engedik mozogni, sír. Ha aludni akar, de nem hagyják békében, sír. Minél kevésbé rendelkezik önnön létezési módjával, annál gyakrabban követeli, hogy megváltoztassák azt. Csak egy nyelve van, mert hogy úgy mondjam, csak egyfajta rosszullétet ismer: szervei tökéletlenségénél fogva egyáltalán nem tesz különbséget az elütő benyomások között. Minden baj egyetlen fájdalomérzés neki.
	Ebből a sírásból, amelyet oly kevéssé figyelemreméltónak gondolnánk, születik meg az ember első kapcsolata mindahhoz, ami körülveszi őt: itt kovácsolódik az első szeme annak a láncnak, amely a társadalmi rendet alkotja.
	Ha a gyermek sír, nem érzi jól magát, valamire szüksége van, amit nem tud megszerezni. Megvizsgáljuk, megkeressük, mire van szüksége, megtaláljuk, kielégítjük. Ha nem találjuk meg, vagy nem tudjuk kielégíteni, a sírás folytatódik, s ez bosszant bennünket. Hízelegni kezdünk a gyermeknek, hogy elhallgattassuk, ringatjuk, énekelünk neki, hogy elaltassuk. Ha makacskodik, elveszítjük türelmünket, megfenyegetjük, durva dajkák néha meg is ütik. Furcsa leckék, ugye, az élet küszöbén?

[…]

[A követelőző gyermek]

	A gyermek első könnye kérés. Ha nem ügyelünk rá, csakhamar parancs lesz belőle. Azzal kezdi, hogy segítséget kér, s azzal végzi, hogy szolgálni kell neki. Így éppen a saját gyengeségéből, amelyből kezdetben függésének érzése fakad, jön létre aztán a hatalom és uralkodása eszméje. Ezt az eszmét azonban nem annyira az ő szükségletei, mint inkább a mi szolgálatunk kelti fel benne, s ekkor ütköznek ki azok az erkölcsi hatások, melyeknek közvetlen oka nem a természetben rejlik. És íme, már itt látható, miért kell már ettől az első kortól fogva felismerni azt a rejtélyes szándékot, melyet a taglejtés vagy a kiáltás közvetít.

[…]

[Segítségnyújtás a belső erők kibontakoztatásához]

	A gyermek korántsem rendelkezik fölösleges erővel, sőt még elegendő ereje sincs mindahhoz, amit a természet kíván tőle. Hagyni kell tehát, hogy használja mindazt az erőt, amit a természet megadott neki, s amivel aligha képes visszaélni. Ez az első alaptétel.
	Segíteni kell őt, és pótolni mindazt, amije hiányzik akár értelem, akár erő dolgában, a testi szükségletek valamennyi területén. Ez a második alaptétel.
	A segítség tekintetében, melyet megadunk neki, kizárólag arra kell korlátoznunk magunkat, ami kézzelfoghatóan hasznos. Semmit se engedünk a szeszélynek vagy az oktalan kívánságnak, mert a szeszély csak olyankor kínozza, ha felébresztik, hiszen nem a természet hozta létre. Ez a harmadik alaptétel.
	Gondosan kell tanulmányozni nyelvét és jelbeszédét, hogy abban az életkorban, amikor már nem képes színlelni, megkülönböztethessük egymástól ama kívánságait, melyek közvetlenül a természetből és azokat, melyek a felfogásból folynak.

[…]

[Szoktatás a fájdalom elviselésére]

	Ha a gyermek kényes, érzékeny, és természettől fogva ok nélkül sír, könnyeinek forrását tüstént elapasztom azzal, hogy haszontalanná és hatástalanná teszem jajgatását. Nem megyek a közelébe addig, amíg sír, de azonnal odasietek, mihelyt elhallgatott. Csakhamar szokásává válik, hogy hallgatással hív magához vagy legfeljebb úgy, hogy egyetlen kiáltást hallat. A jelek értelmét a gyermek csupán érzékelhető hatásukból ítéli meg. Nincsen más szabály az ő számára. Bármilyen baj éri, ritkán sír, ha egyedül van – hacsak nem reméli, hogy meghallják.
	Ha elesik, ha ütéstől daganatot kap fején, ha orra vérzik, ha megvágja az ujját, nem kezdek riadt ábrázattal szorgoskodni körülötte, hanem veszteg maradok, legalábbis egy rövid időre. A baj megtörtént, elkerülhetetlenül, s így el is kell viselnie. Bármennyit buzgólkodnám, csak annyit érnék el, hogy még jobban megijesztem, s fokozom érzékenységét. Ha az ember megsérül, alapjában véve nem annyira az ütés kellemetlen, mint inkább a félelem. Legalább ettől az utóbbi aggodalomtól megkímélem, mert nyilvánvaló, hogy úgy ítéli meg baját, ahogyan engemet ítélni lát. Ha látja, hogy nyugtalanul futok oda, hogy sajnáljam és vigasztaljam, azt fogja hinni, hogy minden elveszett, ám ha látja, hogy megőrzöm hidegvéremet, csakhamar visszanyeri ő is a magáét, s ha már nem érzi baját, azt hiszi, meggyógyult. Ebben az életkorban vesszük első bátorságleckéinket, s amidőn ijedelem nélkül szenvedjük el a könnyebb fájdalmakat, fokozatosan megtanuljuk elviselni a nagyobbakat.
	Korántsem akarnék odahatni, hogy Emil ne sértse meg magát, sőt módfelett bántana, ha sohasem sebesülne meg, s felnőne anélkül, hogy ismerné a fájdalmat. Szenvedni – ez az első, amit meg kell tanulnia, s aminek tudására a legnagyobb szüksége lesz.

[…]

[Szeressétek a gyermekkort!]

	Ámbár körülbelül a legtávolabbra szoktuk kitűzni az emberélet határát, és valószínűleg tartjuk, hogy ezt a határt meg is közelíti mindenki, mi sem bizonytalanabb, mint egy-egy ember életének tartama. Igen kevesen jutnak el ehhez a legtávolabbi határhoz. A legnagyobb kockázatokat az élet kezdetén találjuk. Minél kevesebbet éltünk, annál kevésbé remélhetjük, hogy élni fogunk. A megszülető gyermekeknek legfeljebb a fele éri meg az ifjúkort, s valószínű, hogy tanítványotok nem fogja megérni a férfikort.
	Hogyan vélekedjünk hát erről a barbár nevelésről, amely feláldozza a jelent egy bizonytalan jövőnek, amely megterhel egy gyermeket mindenféle láncokkal, s már a kezdetén nyomorulttá teszi, hogy a távolból egy úgynevezett és tudom is én micsoda boldogsággal kecsegtesse, amelyet talán sohasem fog élvezni? Még ha feltételezem is, hogy tárgyát illetően ez a nevelés ésszerű, vajon nézhetem-e méltatlankodás nélkül, ha szegény szerencsétlenekre elviselhetetlen igát raknak, és olyan szakadatlan munkára ítélik őket, mint a gályarabokat, anélkül, hogy biztosak lehetnénk benne, hogy ennyi gondoskodás valaha is hasznukra válik? A vidámság kora könnyek, fenyítések, fenyegetések és rabszolgaság közepette telik el. Kínozzák a szerencsétlent a saját érdekében, s nem veszik észre, hogy a halált hívogatják, amely e szomorú készültség közben fog lecsapni rá. Ki tudja, mennyi gyermek pusztul el egy apa vagy egy tanító szertelen bölcsességének áldozataként? Boldogok, ha így menekülhetnek meg kegyetlenkedésétől, s az egyetlen előny, melyet az elszenvedett bajokból nyertek, az, hogy meghalnak anélkül, hogy visszakívánnák az életet, melynek csak kínjait ismerték.
	Emberek, legyetek emberségesek, ez az első kötelességtek! Legyetek emberségesek minden iránt, ami nem idegen az embertől, bármely társadalmi rétegről, bármely életkorról legyen is szó! Létezhet-e bölcsesség számotokra az emberiességen kívül? Szeressétek a gyermekkort, járuljatok hozzá játékaihoz, kedvteléseihez, szeretetreméltó ösztönéletéhez. Van-e köztetek, aki nem kívánta néha vissza azt a kort, amikor a nevetés mindig az ajkunkon ül, és amikor a lélekben mindig béke honol? Miért akarjátok megfosztani ezeket a kis ártatlanokat annak a rövid időnek az élvezetétől, amely úgyis eltűnik, s attól a becses jótól, amellyel úgysem tudnak visszaélni? Miért akarjátok keserűséggel és fájdalommal megtölteni a tűnő zsenge éveket, melyek az ő számukra éppúgy nem térnek vissza többé, mint a ti számotokra? Apák, tudjátok-e, mely pillanatban leselkedik gyermekeitekre a halál? Miért kelljen később majd megbánást éreznetek, amiért megfosztjátok őket azoktól a csekély számú percektől, melyeket a természettől kapnak. Mihelyt érezni tudják a létezés örömét, adjátok meg nekik, hadd élvezzék. Adjátok meg úgy, hogy bármely pillanatban szólítsa Isten őket, úgy haljanak meg, mint akik kóstolták az életet.

[…]

[Vágyak és képességek]

	Miben áll tehát az emberi bölcsesség vagy az igazi boldogsághoz vezető út? Nem éppen abban, hogy csökkentjük vágyainkat, mert ha vágyaink erőnkön alul maradnak, képességeink egy része tétlen, és nem élvezhetjük egész létünket. Abban sem, hogy fokozzuk képességeinket, mert ha vágyaink egyidejűleg nagyobb arányban fokozódnának, csak annál nyomorultabbak lennénk. Hanem abban, hogy csökkentjük a vágyakat a képességek mértékére, s így tökéletes egyensúlyba hozzuk az erőt az akarattal. Csak így érhetjük el azt, hogy miközben minden erőnk működik, a lélek mégis nyugalomban van, s az ember rendezett állapotba jut.
	Kezdetben így is rendezte be őt a természet, amely mindent a legjobban intéz. Nem ad mást a kezébe, mint a fennmaradásához szükséges vágyakat s a kielégítésükhöz elegendő képességeket. Minden egyéb képességet mintegy tartalékul helyezett el lelke legmélyén, hogy ha kell, kifejlődhessenek. Csak ebben az ősállapotban van a képesség és a vágy egyensúlyban, s csak itt van úgy, hogy az ember nem boldogtalan. Mihelyt ezek a virtuális képességei működésbe lépnek, a képzelet, amely valamennyi közül a legtevékenyebb, feléled és elébük vág. A képzelet fokozza számukra a lehetőségek mértékét, akár jóban, akár rosszban, s ebből következik, hogy gerjeszti és táplálja a vágyakat a kielégülés reményében. Ám a tárgy, amelyről már-már azt hittük, kezünkben van, gyorsabban illan el, semhogy kergetni tudnánk. Amikor már azt hisszük, hogy elértük, alakot vált, s a távolból mutogatja magát. Nem látjuk többé a területet, melyet már bejártunk, s így azt hisszük: semmiség. Csakhogy az előttünk levő terület viszont megnyúlik, szétterül szüntelenül. Így merülünk aztán ki anélkül, hogy célhoz érnénk, s minél többet nyerünk az élvezetből, annál jobban távolodunk a boldogságtól.
	Ellenben: minél közelebb marad az ember természetes állapotához, annál kisebb az eltérés képességei és vágyai között, következésképpen annál kevésbé van távol attól, hogy boldog legyen. Sohasem kevésbé nyomorult, mint akkor, amikor látszólag híjával van mindennek, mert a nyomorúság nem a dolgok nélkülözésében van, hanem az ennek nyomán támadt szükségérzetben.

[…]

[Tiltás helyett akadályok]

	Úgy kezeljétek a gyermeket, hogy csupán a dolgoktól függjön, s akkor a természet rendjét fogjátok követni nevelése előrehaladtában. Tolakodó akarata elé csak fizikai akadályokat gördítsetek vagy olyan büntetéseket, amelyek magukból a tettekből folynak, s amelyekre alkalomadtán visszaemlékszik. Nem megtiltani kell, hogy rosszat tegyen, hanem megakadályozni. A tapasztalásnak vagy a tehetetlenségnek kell számára a törvény szerepét játszania. Ne azért engedjetek vágyainak, mert megkívánja, hanem azért, mert szüksége van rá. Amikor cselekszik, ne tudja, mi az engedelmesség, s amikor helyette cselekszenek, ne tudja, mi az uralkodás. Egyaránt érezze szabadságát mind a maga tetteiben, mind a tietekben. Hiányzó erejét pontosan akkora mértékben pótoljátok, amennyire szüksége van, hogy szabad és ne parancsoló legyen. Fogadja szolgálataitokat bizonyos megalázottsággal, s vágyódjék ama pillanat után, amikor majd nélkülözheti azokat, s amikor az a megtiszteltetés éri, hogy önmagát szolgálja ki.

[…]

[A kényeztetés veszélyei]

	Tudod-e, mi a legbiztosabb módja, hogy gyermekedet szerencsétlenné tedd? Hozzászoktatni, hogy mindent megkapjon. Vágyai ugyanis, ha könnyen kielégítheti, szüntelenül növekednek, s te előbb-utóbb tehetetlenül állsz vele szemben, kénytelen vagy a visszautasításhoz folyamodni, s egy ilyen szokatlan visszautasítás nagyobb gyötrelmet okoz neki, mint maga a tény, hogy megfosztod attól, amit kíván. Először a pálca kell neki, melyet kezedben tartasz, nemsokára már a zsebórádat kívánja, aztán a repülő madarat, a ragyogó csillagot, s végül mindent, amit megpillant. Istennek kéne lenned, hogy kielégíthesd.
	Természetes hajlama az embernek, hogy mindent a magáénak tekint, ami a hatalmában van. Ebben az értelemben Hobbes elve bizonyos fogig igaz: sokszorozzátok meg vágyainkkal együtt a kielégítésükre való eszközöket, és mindenki ura lesz mindennek. Az a gyerek, akinek csak akarnia kell, hogy kapjon, a világegyetem tulajdonosának hiszi magát. Minden embert rabszolgájának tekint, s amikor végül kénytelenek vagyunk valamit megtagadni tőle, ő, aki ha parancsol, mindent lehetségesnek tart, a visszautasítást lázadásnak minősíti. Minden indokolás, melyet ebben a korban adnak neki, amikor képtelen még az észbelátásra, nem egyéb, mint ürügy az ő szemében. Mindenben csak rosszindulatot lát, a feltételezett méltánytalanság érzése elkeseríti, mindenkit meggyűlöl, felháborodik minden ellenkezésen, és soha nem lesz benne köszönet az engedékenységért.

[…]

[A természet rendje]

	A természet úgy akarja, hogy a gyermek legyen gyermek, mielőtt felnőtt lenne. Ha ezt a rendet fel akarjuk forgatni, korai gyümölcsöt fogunk termelni, mely éretlen és ízetlen lesz, és hamarosan meg fog romlani. Fiatal tudósaink, öreg gyermekeink lesznek. A gyermekkornak megvan a neki megfelelő látás-, gondolkodás- és érzésmódja. Mi sem ésszerűtlenebb, mint ha helyére a mienket akarjuk tenni. Ha azt kívánjuk, hogy a gyermeknek ítélőképessége legyen tízéves korára, méltán kívánhatjuk, hogy ugyanakkor öt láb magas legyen. Valóban, mire való volna neki ebben a korban az értelem? Az értelem az erő zabolája, s a gyermeknek nincs szüksége erre a zabolára.

[…]

[Ne tanítsa más, csak tapasztalás!]

	Kipróbáltak már minden eszközt, csak egyet nem, éppen azt, amely egyedül vezethet célra: a jól szabályozott szabadságot. Ne ártsuk magunkat a gyermek nevelésébe, ha nem tudjuk őt egyedül a lehetséges és a lehetetlen törvényeivel odavezetni, ahová akarjuk. Számára az előbbinek és az utóbbinak a köre egyaránt ismeretlen, tágíthatjuk tehát vagy összébb húzhatjuk körülötte, ahogy akarjuk. Leláncolhatjuk, előrelendíthetjük, visszatarthatjuk, de csak a szükségesség kötelékével, s nem fog zúgolódni. Hajlékonnyá és tanulékonnyá tehetjük, de mindössze azzal a kényszerrel, amely a dolgokban rejlik, s nem lesz alkalom arra, hogy bármilyen vétek is kicsírázzék benne, mert amíg a szenvedélynek nem lehet hatása, addig nem is támad fel sohasem.
	Ne adjatok növendéketeknek semmiféle szóbeli leckét! Ne tanítsa más, mint a tapasztalás! Ne rójatok rá semmiféle fenyítést, mert nem tudja még, mi az, hogy véteni! Ne kívánjátok soha, hogy bocsánatot kérjen, hiszen nem is tudna megsérteni benneteket! Tetteiben nem az erkölcsiség vezeti, s így semmi olyant sem képes elkövetni, ami erkölcsileg rossz lenne, s ami akár dorgálást, akár fenyítést érdemelne.

[…]

[A negatív nevelés]

	Ki merjem-e itt fejteni minden nevelés legnagyobb, legfontosabb és leghasznosabb szabályát? Azt ugyanis, hogy az időt nem nyerni, hanem vesztegetni kell. Parlagi olvasóim, bocsássátok meg nekem meglepő tételeimet. Nem nélkülözhetők ezek, ha az ember gondolkodik. Mondhattok akármit, inkább vagyok a szokatlan tételek, mint az előítéletek embere. Az emberélet legveszedelmesebb időszaka a születéstől a tizenkettedik életévig terjed. Ekkor csíráznak a tévedések meg a bűnök, és egyetlen eszközünk sincs kiirtásukra. Mire az eszköz előkerül, a gyökerek már oly mélyre hatoltak, hogy nincs többé idő kiszaggatásukra. Ha a gyermek egyszerre ugornék át az emlőről az értelmes korba, akkor a jelenlegi nevelés megfelelne neki. A természetes haladás azonban homlokegyenest ellenkezőt kíván. Úgy kéne, hogy semmit se tegyen lélekből addig, amíg az nincsen birtokában valamennyi képességének. Lehetetlen ugyanis, hogy ez a lélek észrevegye a fáklyát, melyet elébe adtok, addig, amíg vak, s hogy az eszmék mérhetetlen síkságán oly úton haladhasson, amelyet az értelem még a legélesebb szem számára is oly határozatlanul jelöl ki.
	A nevelésnek tehát kezdetben tisztára negatívnak kell lennie. Nem abból áll, hogy oktassuk erényre és igazságra, hanem abból, hogy megóvjuk szívét a vétektől, szellemét a tévedéstől. Ha meg tudnátok állni, hogy nem tesztek semmit, s hogy neki se adjatok tennivalót, ha el tudnátok vezetni növendéketeket erőben és egészségben tizenkét éves koráig úgy, hogy azt se tudja, melyik a jobb és melyik a bal keze, értelmének szemei első leckéitektől fogva megnyílnának az ész világosságára. Nem lennének előítéletei, fölvett szokásai, s így nem lenne benne semmi, ami gondoskodástok hatását ellensúlyozhatná. Kezetek közt hamarosan a legbölcsebb emberré válnék. Azzal kezdenétek, hogy semmit sem csináltok, s a végén a nevelés csodáját hoznátok létre.

[…]

[A vidéki nevelés előnyei]

	Ez is egyik oka annak, amiért Emilt falun akarom felnevelni, távol a szolgacsőcseléktől, akik a legutolsó emberek gazdáik után, távol a városok fekete erkölcseitől, melyeket a rájuk rakott máz csábítóvá és ragályossá tesz a gyermekre nézve. A paraszti vétkek ellenben csiszolatlanok, a maguk teljes durvaságában jelentkeznek, s ezért inkább visszariasztanak, semmint csábítanak, feltéve, ha nem áll érdekünkben, hogy utánozzuk őket.
	Falun a nevelő sokkal inkább ura a tárgynak, melyeket a gyermeknek meg akar mutatni. Hírnevének, beszédeinek, példájának olyan tekintélye van, amilyent a városban nem tudna szerezni. Mindenkinek hasznos ő, s így mindenki igyekszik, hogy lekötelezettjévé tegye, hogy megbecsülésébe férkőzzék, s hogy olyannak mutassa magát a növendék előtt, amilyennek a mester szeretné. És ha a bűnből nem gyógyulnak is ki, legalább a botránytól tartózkodnak. Célunk érdekében nincs is szükségünk egyébre.

[…]

[A természetes büntetés]

	Elviselhetetlen természetű gyermeketek elront mindent, amihez hozzányúl? Ne haragudjatok érte, hanem távolítsatok el a keze ügyéből mindent, amit elronthat! Összetöri a bútorokat, amelyeket használ? Ne siessetek újakat adni neki, hadd érezze, mily kényelmetlen a nélkülözés! Betöri szobája ablakait? Hadd fújjon rá a szél éjjel-nappal anélkül, hogy törődnétek meghűlésével, mert inkább legyen náthás, mint bolond! Ne panaszkodjatok soha a kényelmetlenségek miatt, melyeket okoz, de úgy járjatok el, hogy elsőnek ő érezze! Végre megcsináltatjátok az ablakokat, de még mindig nem szóltok semmit. Ismét betöri? Változtassatok a módszeren! Mondjátok neki nyersen, de ne haragosan: Az ablak az enyém, én vágattam be, azt akarom, hogy épen maradjon. Ekkor bezárjátok a gyermeket a sötétbe, egy ablaktalan helyiségbe. Erre az új eljárásra elkezd kiabálni, dühöngeni. Senki sem hallgatja meg. Hamarosan belefárad, és lejjebb adja. Panaszkodik, nyöszörög. Megjelenik egy szolga, a lázadó kéri, hogy szabadítsa ki. A szolga – anélkül, hogy kifogást keresne, hogy miért nem teszi meg – ezt feleli: Nekem is vannak ablakaim, melyeknek épségben kell maradniuk! – s aztán odébbáll. Végre, miután a gyermek több órán át tartózkodott ottan, elég sokáig ahhoz, hogy elunja magát, s hogy az eset emlékezetébe vésődjék, valaki azt sugallja majd neki, hogy próbáljon kiegyezni veletek olyanformán, hogy ti szabadon bocsátjátok, ő viszont nem tör be többé ablakot. Több se kell neki. Megkéret benneteket, hogy menjetek be hozzá, s ti mentek ki. Előterjeszti javaslatát, s ti azonnal elfogadjátok ezekkel a szavakkal: Helyesen gondolkodol, mindketten csak nyerhetünk rajta; hogyhogy nem támadt hamarább ez a jó ötleted? Aztán jókedvűen megölelitek őt, de anélkül, hogy fogadkozást vagy ígéretének megerősítését kívánnátok tőle, s azonnal átvezetitek szobájába. A megegyezést pedig oly szentnek és sérthetetlennek tekintitek, mintha esküvel pecsételtétek volna meg. Mit gondoltok, milyen fogalma lesz neki ennek az eljárásnak nyomán az adott szó kötelező és hasznos voltáról? Kizártnak tartom, hogy létezzék a földön egyetlen gyermek is, hacsak nem rontották még el, aki ilyen bánásmód próbatétele után még arra vetemedik, hogy szántszándékkal betör egy ablakot.

[…]
[Tiszteljétek a gyermekkort!]

	Tiszteljétek a gyermekkort, és korántse siessetek ítélni róla, se kedvezően, se kedvezőtlenül! Engedjétek, hadd jelentkezzenek a kivételek, hadd tanúsítsák létüket, és váljanak bizonyossá hosszasan, még mielőtt különleges módszereket alkalmaznátok rájuk! Hadd fejtse ki bőséges hatását a természet, mielőtt beleártanátok magatokat, s helyette cselekednétek, nehogy akadályozzátok működését. Azt mondhatjátok erre, hogy ti tudjátok, mily drága az idő, s egy percet sem akartok elmulasztani. Nem veszitek azonban észre, hogy jóval nagyobb időveszteség rosszul használni fel, mint egyáltalán nem élni vele, s hogy a rosszul oktatott gyermek messzebb van a bölcsességtől, mint az, akit egyáltalán nem tanítottak. Aggodalommal nézitek, hogy tétlenül emészti fel zsenge éveit! Hogyan? Hát semmi az, ha valaki boldog? Hát semmi az, ha ugrándozik, játszik, futkos egész nap? Soha életében nem lesz ennyi elfoglaltsága. Platón az ő Államában, melyet olyan zordnak tartanak, csak ünnepségek, játékok, dalok, szórakozások közepette neveli a gyermekeket.

[…]

[Olvasástanítás kényszer nélkül]

	Óriási buzgalommal keressük az olvasás tanításának legjobb módszereit. Olvasóasztalokat, kártyákat találunk ki, s a gyerekszobából nyomdászműhelyt csinálunk. Locke azt szeretné, ha kockákon tanulna meg olvasni. Ugye, micsoda találó találmány? Hát ide jutottunk! Mert mindezeknél biztosabb mód az, amelyről mindig megfeledkezünk: a tanulási vágy. Ezt a vágyat oltsátok bele a gyermekbe, aztán félredobhatjátok az asztalt is, a kockákat is: akármelyik módszer jó lesz neki.
	A közvetlen érdek, ez a nagy mozgatóerő az egyedüli, amely biztosan és messzire vezet. Emil néhanapján meghívólevélkét kap apjától, anyjától, rokonaitól, barátaitól ebédre, sétára, csónakázásra, valami nyilvános ünnepélyre. Ezek a levélkék rövidek, világosak, szabatosak, szépen írottak. Találni kell valakit, aki felolvassa neki. Ez a valaki vagy nincsen mindig kéznél, vagy pedig éppoly kevéssé lesz szolgálatkész a gyermekhez, mint amilyen a gyermek volt őhozzá az előző napon. Így aztán elmúlik az alkalom, a kellő pillanat. Végül mégis felolvassák neki, de az idő eljárt azóta. Ó, ha ő maga tudott volna olvasni! Újabb leveleket kap. Milyen rövidek! Mily érdekes a tartalmuk! Próbálja kibetűzni, olykor segítik, olykor magára hagyják. Nekidurálja magát, s végül kibetűzi az egyik levélke felét. Arról van szó, hogy másnapra uzsonnára hívják… nem tudja, hová, azt sem, hogy kivel… mekkora erőfeszítésébe kerül, amíg a folytatását is elolvassa! Nem hiszem, hogy Emilnek szüksége lenne az olvasóasztalra. Beszéljek most az írásról? Nem. Szégyellnék ilyen haszontalanságokkal szórakozni egy nevelésről szóló tanulmányban.

[…]
[Egy akaratos gyermek megszelídítése]

	Egy alkalommal néhány héten át gondjaimra bíztak egy gyermeket, akinek szokása volt, hogy nemcsak a maga akaratát vitte keresztül, hanem rákényszerítette mindenkire. Csupa szeszély volt. Mindjárt az első napon próbára akarta tenni engedékenységemet, s elhatározta, hogy éjfélkor fog fölkelteni. Éppen javában aludtam, s ő leugrik ágyáról, felölti hálóköntösét, és hív engemet. Fölkelek, gyertyát gyújtok. Több sem kellett neki. Negyedóra múltán meglepi az álmosság, visszafekszik, mint aki megelégedett kísérlete eredményével. Két nap múlva megismétli ugyanazzal a sikerrel, részemről pedig a türelmetlenség legcsekélyebb jele nélkül. Lefekvéskor megcsókolt, s én igen higgadtan ezt mondtam neki: Rendben van, barátocskám, de most már hagyja abba! Ez a megjegyzés fölkeltette kíváncsiságát, s a következő nap, mivel kicsit látni akarta, hogy lesz-e merszem az engedelmességet megtagadni, ugyanúgy fölkelt, ugyanabban az órában, és odaszólt nekem. Megkérdeztem, mit akar. Azt mondta, hogy nem tud aludni. Bánom is én – feleltem, és meg se moccantam. Kért, hogy gyújtsam meg a gyertyát. Minek az? – és meg sem moccantam. Ez a szűkszavú beszéd kezdte zavarba hozni. Tapogatózva kereste a tűzkövet, s úgy tett, mintha tüzet csiholna, én pedig képtelen voltam megállni nevetés nélkül, amint hallottam, hogy ujjait verdesi. Végül aztán meggyőződött, hogy nem boldogul vele, odahozza a tűzszerszámot az ágyamhoz. Mondom neki, hogy nincs rá szükségem, és befelé fordulok. Erre aztán elkezd vaktában szaladgálni a szobában, kiabál, énekel, nagy zajt csap, beleütközik az asztalba meg a székekbe, de óvatosan, hogy meg ne üsse magát, és mégis nagyokat kiáltva, abban a reményben, hogy majd engemet is elhagy a nyugalmam. Mindez eredménytelen. Én pedig észrevettem, hogy ő szép intelmekre vagy haragra számított, de erre a hidegvérre nem volt felkészülve.
	Ő azonban eltökélte magát, hogy makacsságával legyőzi türelmemet. Folytatta a zenebonát akkora sikerrel, hogy végül is kijöttem sodromból. Éreztem azonban, hogyha indokolatlanul elragadtatom magam, mindent elrontok, s ezért másfajta módszerhez folyamodtam. Szótlanul felkeltem, odamentem a tűzszerszámhoz, de nem találtam. Elkérem tőle, ő odaadja, miközben repes az örömtől, hogy végre mégis diadalmaskodik rajtam. Tüzet csiholok, meggyújtom a gyertyát, kézen fogom az én kis fickómat, szép csendben odavezetem egy szomszéd fülkébe, melynek ablaktáblái jól csukva voltak, s amelyben nem találhatott semmi összetörnivalót. Otthagyom világosság nélkül, majd rázárom az ajtót kulccsal, és megyek lefeküdni anélkül, hogy egy szót is szóltam volna hozzá. Persze, hogy éktelen lármát csapott az elején. Számítottam rá, cseppet sem lepett meg. A zaj végül lecsendesedik. Odafülelek, és hallom, amint elrendezkedik, mire megnyugszom. Másnap bemegyek napvilágnál a fülkébe, s ott találom az én kis lázadómat, amint egy nyugágyon fekszik, mély álmát alussza. Ennyi fáradság után nagyon is szüksége lehetett rá.
	Az ügynek ezzel még nem lett vége. Az anya megtudta, hogy a gyermek az éjszaka kétharmad részét ágyán kívül töltötte. Erre aztán felborult minden. Mintha már meg is halt volna a gyermek. Ő pedig, látva a kedvező alkalmat arra, hogy megbosszulhassa magát, megjátszotta a beteget, mit sem sejtve, hogy ezzel nem nyerhet semmit sem. Hívták az orvost. Az anya szerencsétlenségére az orvos tréfálódzó ember volt. Mulattatta őt az anya rémüldözése, igyekezett hát még inkább fokozni. Nekem azonban a fülembe súgta: Bízza csak rám, ígérem önnek, hogy a gyermek egy időre kigyógyul szeszélyéből, hogy betegnek tettesse magát. Csakugyan diétát és szobafogságot írt elő, s a gyermeket rábízták a gyógyszerészre. Rosszul esett látnom ezt a szegény anyát, amint rászedte mindenki, aki csak körülötte volt, kivéve egyedül engemet, akit persze meggyűlölt, éppen azért, mert én nem vezettem félre.
	Elég nyers szemrehányások után azt mondta nekem, hogy fia érzékeny szervezetű, családjának egyetlen örököse, akinek mindenáron életben kell maradnia, s ő, az anya, nem akarja, hogy fiának bosszúságot szerezzenek. Ebben a tekintetben teljesen egyetértettem vele, de ő azt értette ellenkezésen, ha nem engedelmeskednek neki mindenben. Láttam, hogy az anyával szemben ugyanazt a hangot kell használni, mint a fiával. Asszonyom, mondtam neki elég hidegen, sejtelmem sincs róla, hogyan szokás egy örököst nevelni, sőt mi több, nem is szándékozom megtudni. E tekintetben ön szabad kezet kapott. Bizonyos ideig még szükségük volt rám, s az apa mindent elcsitított. Az anya írt a nevelőnek, hogy siessen visszatérni, a gyermek pedig rájött, hogy semmit sem nyer vele, ha álmomat megzavarja, sem azzal, ha betegnek tetteti magát. Rászánta magát, hogy ezentúl aludni fog és egészséges lesz.

[…]
[Locke és az edzés]

	Általában túlságosan öltöztetjük a gyermekeket és különösen zsenge korukban. Pedig inkább a hideghez és a meleghez kellene őket hozzáedzeni. A nagy hideg soha nem okoz bajt nekik, ha idejében szoktatjuk hozzá, ellenben bőrük szövete, amely még túlságosan gyenge és túlságosan laza, a kelleténél szabadabb utat enged az izzadásnak, s a szélsőséges melegben mindenképpen kimerülést okoz. Innen az a közismert tény, hogy augusztus hónapban több gyermek hal meg, mint bármelyik más hónapban. Egyébként, úgy látszik, állandó tény az is, amit az északi meg a déli népek összehasonlítása révén láthatunk, hogy az ember erőteljesebbé lesz, ha a túlságos hideget, semmint ha a túlságos meleget kell elviselnie. Ám amint a gyermek növekedik, s a rostjai erősödnek, szoktassátok lassan-lassan rá, hogy dacoljon a nap sugaraival. Ha fokozatosan haladtok, veszély nélkül edzhetitek hozzá a tikkasztó forró égövhöz.
	Locke, miközben férfias és okos életszabályokat ad, olyan ellentmondásokba esik vissza, amilyeneket nem várnánk ilyen pontos gondolkodótól. Ő, aki azt akarja, hogy a gyermekek nyáron jeges vízben fürödjenek, nem akarja, hogy friss vizet igyanak, ha kimelegedtek, sem hogy nyirkos helyen a földre feküdjenek. De ha már azt kívánja, hogy a gyermekek cipője mindig áteressze a vizet, vajon kevésbé ereszti-e át, ha a gyermeknek melege van? És nem lehetne-e ugyanazt a következtetést, melyet ő a lábról a kézre, a testről az arca vonatkozóan levon, megtenni a testről a lábra vonatkozóan? Ha azt kívánod – mondhatnám neki –, hogy az ember csupa arc legyen, miért korholsz engem, ha azt akarom, hogy csupa láb legyen?
	Ha a gyermeknek melege van, Locke azzal tartja vissza őt az ivástól, hogy előírja: hozzá kell őt szoktatni, hogy mielőtt inna, előzőleg egy szelet kenyeret egyen. Ez aztán fura dolog: enni adni a szomjas gyereknek. Én még jobbnak tartanám, ha inni adunk neki, amikor éhes. Sohasem fognak engemet meggyőzni arról, hogy első étvágyaink annyira szertelenek, hogy ne lehetne kielégíteni azokat az elpusztulás veszedelme nélkül. Ha ez így volna, az emberi nem százszor is elpusztította volna önmagát, mielőtt megtanulta volna, mit kell tennie, hogy fennmaradjon.
	Azt akarom, hogy valahányszor Emil szomjas, adjanak inni neki. Azt akarom, hogy tiszta vizet adjanak neki, teljesen pancsolatlanul, még csak meg se langyosítsák, bármennyire csurog is róla a verejték, s még ha a tél derekán vagyunk is. Az egyetlen gondoskodás, melyet ajánlok, hogy ügyeljünk a víz minőségére.

[…]

[Érzékszervek fejlesztése éjszakai játékkal]

	Nem rendelkezünk egyaránt valamennyi érzékünkkel. Van köztük egy, név szerint a tapintás, melynek tevékenysége ébrenlétünk folyamán sohasem szünetel. Szétterjed ez az érzék testünk egész felületén, mint egy állandó őr, aki figyelmeztet mindenre, ami testünknek ártalmára lehet. Ez egyúttal az az érzék, melyet, akár akarjuk, akár nem, a leghamarább tudjuk kitapasztalni ezzel a szüntelen gyakorlattal, s amelyet következésképpen kevésbé szükséges különleges ápolásban részesítenünk. Mindazonáltal tapasztaljuk, hogy a vakok tapintása biztosabb és finomabb, mint a mienk. Őket a látás nem kalauzolja, s így kénytelenek az előbbi érzék segítségével alkotni meg azokat az ítéleteket, melyeket nekünk az utóbbi szolgáltat. Miért nem gyakoroltatják hát velünk a sötétben való járást, ahogyan ők csinálják, a testek felismerését, melyeket kezünkkel elérhetünk, a bennünket körülvevő tárgyak megítélését, egyszóval, hogy megtegyük éjszaka és világosság nélkül mindazt, amit ők napvilágnál, de szemük nélkül tesznek meg? Amíg a nap világít, addig előnyben vagyunk velük szemben. A vakhomályban viszont ők válnak vezetőinkké. Életünk felén át vakok vagyunk, azzal a különbséggel, hogy az igazi vakok mindig tudják vezetni magukat, mi azonban egy lépést sem merünk tenni az éjszaka sötétjében. Arra való a világítás – felelitek nekem. Már megint! Mindig csak gépek! De ki biztosítja, hogy mindenütt kéznél lesznek, amikor csak szükség lesz rájuk? Ami engem illet, inkább kívánom, hogy Emil inkább az ujja hegyén hordja a szemét, semmint a gyertyakereskedő boltjában.
	Sötét éjszaka van, s te egy épületbe vagy bezárva. Tapsolj a tenyereddel, s a helység visszhangjáról meg fogod tudni, vajon belső tere nagy vagy kicsi, vajon a közepén vagy-e, vagy pedig egyik sarkában. Ha fél lábnyira vagy egy faltól, a kevésbé áramló, de jobban visszaverődő levegő másfajta benyomást kelt arcodon. Maradj egy helyben, és fordulj egymás után valamennyi irányba: ha nyitott ajtó van valahol, könnyű légáramlat fogja azt tudtul adni neked. Ha csónakban ülsz, rá fogsz jönni arról, ahogyan a levegő arcodat meglegyinti, nemcsak az irányra, amelyben haladsz, hanem arra is, hogy a folyó sodra lassan vagy gyorsan ragad-e magával. Ezek a megfigyelések és még ezer más hasonló csak éjjel sikerülhetnek. Bármennyire is éberen figyeljük meg napvilágnál, a látás segítségükre van, vagy elvonja figyelmünket, s eltűnnek előlünk. Pedig itt még sem a kéz, sem a pálca nem játszik szerepet. Mennyi látásismeret szerezhetünk meg a tapintás segítségével anélkül, hogy bármit is megtapintanánk!
	Sok éjszakai játékot! Ez a tanács fontosabb, mint amilyennek látszik. Az éjszaka természetesen megijeszti az embert, néha az állatot is. Az értelem, az ismeretek, az ész és a bátorság alig mentenek fel valakit e sarc fizetése alól.

[…]

[Modellek, jelképek helyett valóságos tapasztalat]

	Általában ne tedd soha a dolog helyére annak jelképét, csak akkor, ha a dolgot nem áll módodban megmutatni! A jelkép ugyanis elnyeli a gyermek figyelmét, és feledteti vele az ábrázolt tárgyat.
	A gyűrűkkel körülvett éggömb szerintem rosszul szerkesztett gépezet, mert helytelen arányokat mutat. Az összezavart körök és az odavésett fura figurák mintha inkább bűvészmutatványhoz illenének, a gyermeket elriasztják. A Föld túl kicsi rajta, a körök túlságosan nagyok és nagyszámúak, egyes körök – mint például a napéjegyenlőséget és a napfordulót mutató körök – teljesen haszontalanok. Mindenik kör szélesebb a Földnél, a vastag karton a szilárdság látszatát adja nekik, s azt hinné róluk az ember, hogy valóban létező kör alakú tömegek. És ha azt mondjátok a gyermeknek, hogy ezek a körök képzeletbeliek, nem tudja, mi az, amit lát, és semmit sem ért többé.
	Sohasem tudjuk magunkat a gyermek helyébe iktatni. Nem hatolunk bele eszméibe, hanem a mi eszméinket kölcsönözzük neki. Igazságláncolattal szegélyezett saját gondolkodásunk útját járjuk, és csak szertelen és téves dolgokkal tömjük tele a fejét.
	Arról vitáznak az emberek, vajon az analízist vagy a szintézist kell-e választanunk, amikor tudománnyal akarunk foglalkozni. Nem mindig szükséges azonban ez a választás. Lehet néha ugyanabban a kutatásban szétbontani is és összerakni is és oktató módszerrel a gyermeket, amikor azt hiszi, hogy csak elemez. Ha ilyenkor egy időben használjuk egyiket is, másikat is, kölcsönösen egymás bizonyítékául fognak szolgálni. Miután egyszerre két ellentétes pontból indul el anélkül, hogy sejtené, hogy ugyanazt az utat járja, csupa meglepetés lesz, amikor önmagával találkozik, s ez a meglepetés igen-igen kellemes lesz neki.

[…]

[Történet a vásári mutatványosról]

	Jó ideje észrevettük már tanítványommal együtt, hogy a borostyánkő, az üveg, a viasz, különböző tárgyak, ha dörzsölik őket, magukhoz vonzzák a szalmaszálat, míg mások nem vonzzák magukhoz. Véletlenül rábukkanunk egy olyanra, amelynek még sajátságosabb tulajdonsága van: bizonyos távolságról dörzsölés nélkül is magához vonzza a vasforgácsot és egyéb vasdarabkákat. Mennyi ideig szórakoztat bennünket ez a tulajdonsága anélkül, hogy egyebet is észrevehetnénk benne! Végül rájövünk, hogy átadja azt az egy bizonyos irányban mágnesezett vasnak. Egyik nap elmegyünk a vásárra. Egy bűvész maga felé vonz egy darab kenyérrel egy vízzel telt medencében úszó viaszkacsát. Nagyon meglepődünk, mégsem mondjuk, hogy boszorkány az illető, mert nem tudjuk, mi az, hogy boszorkány. Olyan mutatványok lepnek meg szüntelenül, amelyeknek okát nem ismerjük, de azért nem sietünk véleményt mondani semmiről, és nyugodtan megmaradunk tudatlanságunkban, míg végül megtaláljuk az alkalmat, hogy kilépjünk belőle.
	Hazatérve addig beszélgetünk a vásári kacsáról, amíg fejünkbe vesszük, hogy utánozni fogjuk. Előveszünk egy jókora, igen mágneses tűt, beborítjuk fehér viasszal, melyet tőlünk telhető módon kacsa formájúra mintázunk úgy, hogy a tű keresztülmenjen a testén, s a hegye a kacsa csőre legyen. A vízre helyezzük a kacsát, csőréhez közelítünk egy kulcsfejet, s könnyen érthető örömmel látjuk, hogy kacsánk követi a kulcsot, szakasztott úgy, ahogyan a vásári kacsa követte a kenyérszeletet. Annak a megfigyelését, hogy a kacsa milyen irányban állapodik meg a vízen, ha békében hagyják, majd más alkalommal végezhetjük el. Tárgyunk egyelőre teljesen leköt bennünket, s ennél nem is kívánunk többet.
	Még aznap este visszatérünk a vásárra, előre elkészített kenyérrel zsebünkben, s mihelyt a bűvész elvégezte mutatványát, az én kis tudósom, aki már alig tudta magát türtőztetni, értésére adja, hogy ez a mutatvány nem is nehéz, s hogy ő maga éppoly jól meg tudja csinálni. Abban a pillanatban kiveszi zsebéből a kenyeret a beléje rejtett vasdarabbal. Csak úgy ver a szíve, amint az asztalhoz közeledik! Csaknem remegve nyújtja oda a kenyeret. Aztán megjelenik a kacsa, és megy utána. A gyermek felkiált, és ujjong örömében. A tapsokra, a gyülekezet üdvrivalgására szédül a feje, magánkívül van. A meghökkent szemfényvesztő mégis megöleli, gratulál neki, és megkéri, tisztelje meg másnap is jelenlétével, s hozzáteszi, hogy gondja lesz még népesebb közönséget összehívni, hogy ügyességét megtapsolhassák. Az én kis természettudósomat elönti a büszkeség, és már készül fecsegni. De én azonnal befogom a száját, s miközben mindenünnen hangzik a dicséret, elvezetem onnan.
	A gyermek a következő napig nevetségesen nyugtalanul számlálja a perceket. Mindenkit meghív, akivel találkozik. Szeretné, ha az egész emberi nem tanúja lenne az ő dicsőségének. Alig bírja kivárni az órát, sőt elébe is vág. Repül a megbeszélt helyre, ahol a terem már zsúfolásig megtelt. Amikor belép, ifjú szíve felderül. Előbb más játékok következnek. A bűvész felülmúlja önmagát, és meglepő dolgokat csinál. A gyermek mit sem lát az egészből. Izgul, izzad, alig lélegzik. Egyebet sem csinál, mint hogy a türelmetlenségtől reszkető kézzel fogdossa zsebében a kenyérdarabot. Végre sorra kerül. A mester nagy pompával jelenti be. Kissé szégyenkezve lép oda, s előhúzza a kenyeret… Újabb viszontagsága az emberi dolgoknak! A kacsa, amely tegnap még oly kezes volt, ma már vadkacsává lett. Ahelyett, hogy a csőrét fordítaná arrafelé, a farkát mutatja és megfutamodik. Kerüli a kenyeret meg a kezet, amely pedig ugyanakkora gonddal nyújtja, amekkora gonddal ő ment előzőleg utánuk. Ezernyi füstbe ment és minden alkalommal kifütyölt kísérlet után a gyermek panaszra fakad, azt állítja, hogy becsapták, hogy ez egy másik kacsa, amelyet a tegnapinak a helyébe csempésztek, és felszólítja a bűvészt, hogy vonzza ő magához.
	A bűvész egy szót sem válaszol, kezébe vesz egy darab kenyeret, s odanyújtja a kacsának. A kacsa abban a pillanatban megy a kenyér után, s neki a kéznek, amely el-elhúzza előle a kenyeret, Erre aztán a gyermek veszi kezébe ugyanazt a kenyérdarabot, de ezúttal sem sikerül neki a dolog. Lám, a kacsa gúnyt űz belőle, és köbe-körbe perdül, végig az egész medencén. A gyermek végül teljesen belezavarodik, és siet el onnan, mint aki nem meri többé kitenni magát a gúnykacajnak. Erre a bűvész fogja a kenyérdarabot, amelyet a gyermek vitt oda, s éppoly sikerrel használja, mint a saját kenyérdarabját. Kihúzza belőle a vasdarabot. Újabb röhej a mi rovásunkra. Majd ezzel az ily módon üressé tett kenyérrel odavonzza a kacsát, mint előző alkalommal. Ugyanezt megteszi egy másik darab kenyérrel, amelyet egy harmadik kéz vágott le mindenki szeme láttára. Ugyanezt megteszi a kesztyűjével, az ujja hegyével. Aztán odébb megy, egészen a szoba közepére, és nagyzoló hangon, ahogy az efféle emberek szokták, kijelenti, hogy a kacsa éppúgy fog engedelmeskedni az ő hangjának, mint a kézmozdulatának. Odaszól neki, s a kacsa engedelmeskedik. Azt mondja neki, hogy menjen jobbra, s a kacsa jobbra tart. Visszaparancsolja, s a kacsa visszatér. Forduljon meg, s erre megfordul. Mindezt éppoly gyorsan teszi, mint ahogy parancsolják neki. A szűnni nem akaró tapsok megannyi sértés számukra. Észrevétlenül megszökünk, és bezárkózunk szobánkba, de nem meséljük el sikerünket mindenkinek, mint ahogy előzőleg terveztük.
	Másnap reggel kopogtatnak nálunk. Kinyitom az ajtót. Hát a bűvész áll ottan. Szerényen panaszkodik viselkedésünk miatt. Mit vétett ő nekünk, hogy meg akarjuk fosztani hitelétől az ő mutatványait, s hogy el akartuk venni a kenyerét? Mi van olyan csodálatos abban a művészetben, hogy odavonzunk egy viaszkacsát, s hogy ennek dicsőségét egy becsületes ember megélhetése árán akarjuk megvásárolni? „Szavamra mondom, uraim, ha volna valami más tehetségem a megélhetéshez, nemigen dicsekedném ezzel a tehetségemmel. Elhihetik, hogy az, aki életét töltötte ennek a szánalmas mesterségnek a gyakorlásával, jobban tudja azt, mint önök, akik csak néhány percig foglalkoznak ilyesmivel. Azért nem mutattam meg mindjárt az elején mesterfogásaimat, mert nem szabad sietni és hebehurgyán kitálalni mindent, amit tudunk. Legjobb mutatványaimat mindig gondosan tartogatom a megfelelő alkalomra, s amit bemutattam, azon kívül vannak még egyéb mutatványaim is, hogy lefőzzem a fiatal okvetetlenkedőket. Egyébként, uraim, azért jöttem most, hogy szívesen megtanítsam önöket arra a titokra, amely annyira zavarba hozta önöket. Csupán annyit kérek, ne éljenek vissza az én káromra, s máskor legyenek tartózkodóbbak.
	Erre aztán megmutatja készülékét, s mi roppant meglepetéssel látjuk, hogy igen erős és jól felszerelt mágnesből áll, melyet egy asztal alá bújtatott gyermek észrevétlenül mozgat.
	Az ember becsomagolja készülékét, s miután köszönetet mondunk neki és elnézését kérjük, meg akarjuk ajándékozni, de ő visszautasítja. „Nem, uraim, nem vagyok túlságosan elragadtatva önöktől, s így nem fogadhatom el ajándékaikat. Maradjanak lekötelezettjeim az önök akarata ellenére. Ez az én egyetlen bosszúm. Tudják meg, hogy minden társadalmi rangban lehet az ember nagylelkű. A mutatványaimat megfizettetem, a leckéimet nem.”
	Távoztában kifejezetten és hangosan szemrehányást tesz nekem. Szívesen megbocsátok – mondja – ennek a gyermeknek, mert ő csak tudatlanságból vétkezett. De ön, uram, akinek ismernie kellett az ő gyengéjét, miért engedte, hogy így tegyen? Hiszen önök együtt élnek, s mivel ön az idősebb, kötelessége gondját viselni és tanácsokkal ellátni. Az ön tapasztalt volta az a tekintély, melynek őt vezetnie kell. Majd ha nagy lesz, és szemére veti önmagának ifjúsága tévelygéseit, kétségkívül önnek fogja felróni mindazt, amitől ön nem óvta meg.
	Távozik, s mi mindketten nagy zavarban vagyunk. Kárhoztatom magamat könnyelmű engedékenységemért. Megígérem, hogy ezt máskor feláldozom majd az ő érdekében, s hogy figyelmeztetem majd gyengeségeire, mielőtt még helytelenül járna el. Közeleg ugyanis az idő, amikor kapcsolataink megváltoznak, s amikor a pajtás engedékenységét fel kell váltania a mester szigorúságának. Ennek a változásnak fokozatosan kell megtörténnie. Előre kell gondoskodni mindenről, mégpedig már jó előre.
	Másnap visszatérünk a vásárba, hogy ismét lássuk a mutatványt, melynek már tudjuk a titkát. Mély tisztelettel közeledünk a mi szemfényvesztő Szókratészünkhöz. Alig merünk föltekinteni rá. Elhalmoz bennünket udvariaskodásával, s oly kitüntetően vezet helyünkre, hogy ez még inkább megaláz bennünket. Már végzi is mutatványait, mint rendesen. Ám kacsamutatványával sokáig szórakozik, és tetszeleg magának, miközben – s ezt gyakran megteszi – meglehetősen büszke pillantást vet felénk. Mindent tudunk, de meg se moccanunk. Ha növendékem csak ki merné is nyitni a száját, agyon kéne verni.

[…]

[Séta a montmorency erdőben]

	Tegyük fel, hogy növendékemmel a Nap pályáját és a tájékozódás módját tanulmányozom. Egyszerre csak félbeszakít, s azt kérdi, mire való mindez. Micsoda szép beszédet vágok ki most neki! Hányféle alkalom nyílik most, hogy kérdésére válaszolva oktathassam, főleg ha beszélgetésünknek tanúi is vannak! Beszélnék neki az utazások hasznos voltáról, a kereskedelem nyújtotta előnyökről, a különböző éghajlatok sajátos terményeiről, a különféle népek szokásairól, a naptár használatáról, az évszakok visszatérésének kiszámításáról a mezőgazdaság számára, a hajózás művészetéről, arról, hogy miképpen kell a tengeren közlekedni és pontos irányt követni anélkül, hogy tudná az ember, hogy hol van. Politika, természetrajz, csillagászat, sőt az erkölcstan és az általános jogtan is felvonulna magyarázatom folyamán, oly módon, hogy növendékemnek nagyvonalú fogalmat adhatok mindeme tudományokról, és erős vágyat olthatok belé megtanulásukra. Amikor aztán mindent elmondtam, ahogyan a tudálékos ember szokta kirakni poggyászát, növendékem egy kukkot sem ért meg az egészből. Bizony nagyon szeretné – mint annak előtte – megkérdezni, hogy mire való a tájékozódás. De nem meri, mert fél, hogy megsértődöm. Jobban megtalálja számítását, ha színleli, hogy figyel arra, amit kénytelen végighallgatni. A mutatós nevelések így szoktak végbemenni.
	A mi Emilünket azonban parasztosabban neveljük. Akinek oly sok fáradozással nehezebbé tettük a felfogását, az semmit sem fog végighallgatni ebből az egészből. Az első szóra, melyet nem ért meg, kereket old, szobájában fog huncutkodni, és hagyja, hogy magamban szónokoljak. Keressünk durvább megoldást! Tudományos felkészültségem mit sem ér az ő szemében.
	A Montmorencytól északra levő erdő fekvését figyeltük meg, amikor hirtelen félbeszakított neveletlen kérdésével: Mire való ez? – Igaza van! – válaszoltam. Erre is kell gondolni, de higgadtan, s ha úgy találjuk, hogy ez a munka semmire sem jó, nem fogjuk többé folytatni, hiszen van elég hasznos szórakozásunk. Mással kezdtünk foglalkozni, s a nap hátralevő részében nem esett többé szó földrajzról.
	Másnap reggel sétát ajánlok neki, ebéd előtt. Több sem kell neki. A gyermek mindig kész a futkosásra, s az ő lábai jól bírják ezt. Fölmegyünk az erdőbe, bejárjuk a mezőket, eltévedünk, nem tudjuk, merre járunk. Amikor aztán arról van szó, hogy visszatérjünk, nem lelünk többé rá utunkra. Múlik az idő, jön a hőség. Megéhezünk, s elkezdünk sietni. Mindhiába bolyongunk erre is, amarra is, mindenütt csak fákba ütközünk, kőfejtőkbe, mezőkbe, de nem kapunk semmi felvilágosítást, aminek a segítségével visszatalálnánk. Jól kiizzadtunk, kimerültünk, kiéheztünk, és ráadásul annyira futkosunk ide-oda, hogy még inkább eltévedünk. Végül leülünk a földre, hogy megpihenjünk, s hogy fontolóra vegyük a dolgot. Emil, akiről feltételezem, hogy úgy nevelték, mint más gyermeket, semmit sem fontolgat, csak sír. Nem tudja, hogy Montmorency kapujánál vagyunk, melyet csak egy egyszerű cserjés rejt el előlünk. De ez a cserjés erdőrengeteg az ő szemében. Akkora embert, mint amilyen az ő termete, elföd a bozót.
	Néhány percnyi hallgatás után aggódó hangon mondom neki: Kedves Emilem, hogy juthatunk ki innen?
	Emil (verejtékezve és forró könnyeket ejtve): Fogalmam sincs róla! Fáradt vagyok, éhezem, szomjúhozom, nem bírom tovább!
	Jean-Jacques: Azt hiszi talán, hogy én jobb állapotban vagyok, mint maga? És úgy gondolja, hogy takarékoskodnék a könnyeimmel, ha megebédelhetnék belőlük? Most nincs helye sírásnak, most az a cél, hogy kiismerjük magunkat. Nézzük csak meg zsebóránkat! Hány óra van?
	Emil: Dél van, s ma még semmit sem ettem.
	Jean-Jacques: Úgy is van. Dél van, s ma még semmit sem ettem.
	Emil: Ó, milyen éhes lehet ön!
	Jean-Jacques: A baj ott van, hogy ebédem nem fog ide utánam jönni. Dél van? Tehát pontosan abban az órában vagyunk, mint tegnap, amikor Montmorency felől figyeltük az erdő fekvését. Nos, hátha ezúttal az erdő felől tudnánk megfigyelni Monmorency fekvését?…
	Emil: Igen ám, de tegnap szemünk előtt volt az erdő, innen azonban nem látjuk a várost.
	Jean-Jacques: Ez a bökkenő! … De hátha nincs is szükségünk arra, hogy láthassuk. Talán úgy is megtalálhatjuk a fekvését…
	Emil: Ó, én jótevőm!
	Jean-Jacques: Ugye, úgy mondtuk tegnap, hogy az erdő…
	Emil: Északra van Montmorencytól.
	Jean-Jacques: Következésképpen tehát Montmorencynak…
	Emil: Az erdőtől délre kell lennie.
	Jean-Jacques: Van egy módunk arra, hogy délben miként találjuk meg az északot?
	Emil: Igen, az árnyék irányáról.
	Jean-Jacques: De a déli irányt?
	Emil: Hát azt hogyan?
	Jean-Jacques: A dél szemközt van északkal.
	Emil: Való igaz. Tehát csak azt az irányt kell keresnünk, amelyik az árnyékkal ellentétes. Lám erre van a dél, erre van a dél! Biztos, hogy Montmorency ezen az oldalon van. Keressük ezen az oldalon!
	Jean-Jacques: Lehet, hogy igaza van. Menjünk ezen az ösvényen, az erdőn keresztül.
	Emil (tapsol és ujjong örömében): Nini! Látom Montmorencyt! Hiszen itt van közvetlenül előttünk, teljes egészében látható. Siessünk ebédelni, siessünk vacsorázni, fussunk, gyorsan! Mégiscsak jó valamire a csillagászat!

[…]

[Robinson Crusoe]

	Gyűlölöm a könyveket. Egyébre sem tanítanak, mint arra, hogy olyasmiről beszéljünk, amit nem tudunk. Mondják, hogy Hermész oszlopokra véste a tudományok elemeit, mert egy vízözön elöl akarta biztonságba helyezni felfedezéseit. Ha jól belevéste volna az emberek fejébe, akkor a hagyomány jóvoltából fennmaradtak volna a fejekben. A jól megdolgozott agyvelők az emlékművek, melyekbe a legbiztosabban vésődnek az emberi ismeretek.
	Nincs-e arra mód, hogy az annyi sok könyvben szétszórt annyi sok leckét összehozzuk és egyesítsük egy közös téma szerint, melyet könnyű lenne áttekinteni, érdekes lenne követni, s amely már ebben az életkorban is ösztökéül szolgálhatna? Ha ki lehetne találni egy helyzetet, amelyben az ember valamennyi természetes szükséglete megmutatkozik a gyermek értelme számára felfogható módon, s amelyben ugyanezen szükségletek kielégítésének valamennyi módja fokozatosan fejlődik ki ugyanazzal a könnyedséggel, akkor ennek a helyzetnek eleven és természetes lefestésével kellene az első munkát adni képzeletének.
	Heves vérű filozófus, már látom, mint gyúl ki az ön képzelete. Ne pazarolja erejét, mert megvan már ez a helyzet, sőt írásban van meg. Ne vegye sértésnek, de sokkal jobban írták meg, mint ahogyan ön tudná megírni, vagy legalábbis találóbban és egyszerűbben. Ha már mindenáron könyvre van szükség, akkor íme az egyetlen, amely szerintem a legsikerültebb értekezést nyújtja a természetes nevelésről. Ez lesz az első könyv, melyet Emilem elolvas majd. Hosszú időn át ebből áll majd az egész könyvtára, és mindig díszhelyet biztosít majd neki. Ez az a szöveg, melynek csak kommentárául szolgál majd mindmegannyi társalgásunk a természettudományokról. Haladásunk folyamán ehhez mérjük majd ítélőképességünk különböző állapotát, s míg csak el nem rontjuk ízlésünket, örömünket leljük olvasásában. No de melyik hát ez a csodálatos könyv? Talán Arisztotelész? Talán Plinius? Talán Buffon? Nem! Robinson Crusoe.
	Robinson Crusoe az ő szigetén, egyedül, megfosztva embertársai segítségétől csakúgy, mint a mesterségek valamennyi szerszámától, de azért gondoskodik létfenntartásáról, épségéről, sőt bizonyos jólétet is teremt magának. Íme az érdekes téma valamennyi életkor számára, oly téma, melyet számtalan módon lehet kellemessé tenni a gyermeknek. Így valósítjuk meg a lakatlan szigetet, melyet kezdetben csak hasonlatként használtam. Elismerem, ez az állapot nem azonos a társadalmi ember állapotával. Bizonyára Emilt sem szabad ilyen helyzetbe hozni. De ez az a helyzet, amelynek alapján kell majd az összeset értékelnie. A legbiztosabb módja annak, hogy az előítéletek fölé emelkedhessünk, s hogy ítéleteinket a dolgok közötti igazi kapcsolatok szerint rendezzük, abban áll, hogy egy elszigetelt ember helyébe képzeljük magunkat, és mindent úgy ítélünk meg, ahogyan ez az ember ítélné a saját hasznára való tekintettel.

[…]

[Az asztalosmesterség haszna]

	Mindent megfontolva, az a mesterség, amelyet legjobban szeretném, ha kedvére lenne növendékemnek, az asztalos mestersége. Tiszta mesterség ez, hasznos is, odahaza lehet foglalkozni vele, kellőképpen munkáltatja a testet, ügyességet és buzgalmat kíván a munkástól, s noha munkájának formáját a hasznosság határozza meg, az ízlés meg a választékosság is vele jár.
	Ha növendéketek tehetsége véletlenül a spekulatív tudományok iránt mutat határozott hajlamot, nem kárhoztatnám, ha hajlamainak megfelelő mesterséget adtok neki. Tanuljon meg például matematikai készülékeket, szemüvegeket, távcsöveket stb. készíteni.
	Amikor Emil majd a mesterségét tanulja, én is vele együtt akarom tanulni, mert meggyőződésem, hogy csak azt fogja jól megtanulni, amit együtt tanulunk. Mindketten nekilátunk tehát a tanonckodásnak, és egyáltalán nem kívánjuk, hogy urak módján bánjanak velünk, hanem úgy, mint igazi inasokkal, akik nemcsak tréfából azok. Miért is ne lennének igazi inasok? Péter cár ács volt a hajóműhelyben és dobos a saját csapatainál. Gondoljátok, hogy ez a fejedelem nem ért fel velünk születés vagy érdem dolgában? Ugye megértitek, hogy ezt nem Emilnek mondtam, hanem nektek, bárkik legyetek is.

[…]
[Válaszok kényes kérdésekre]

	Ezekből a meggondolásokból vonom le az oly gyakran vitatott kérdés megoldását, vajon helyes-e gyermeket korán felvilágosítani mindarról, amire kíváncsisága irányul, vagy pedig nem jobb-e félrevezetni mérsékelt megtévesztésekkel. Úgy gondolom, sem az egyiket nem kell tenni, sem a másikat. Először is, ez a kíváncsiság nem ötlik fel benne, hacsak nem adunk rá alkalmat. Úgy kell tehát eljárnunk, hogy ne legyen meg benne. Másodsorban, oly kérdések, melyekre nem kell okvetlenül felelnünk, egyáltalán nem követelik, hogy becsapjuk azt, aki fölteszi e kérdéseket. Sokkal helyesebb csendre inteni, mintsem hazugsággal válaszolni. Alig fogja meglepni ez a szabály, ha gondosan alávetjük őt e szabálynak a közömbös dolgokban. Végül, ha mégis a válaszadás mellett döntünk, akkor a legnagyobb egyszerűséggel kell ezt tennünk, titokzatosság nélkül, sohasem zavartan, kerülve a mosolyt. Jóval kisebb a veszély, ha kielégítjük a gyermek kíváncsiságát, mintsem ha felcsigázzuk.
	Válaszaitok mindig komolyak, szűkszavúak, határozottak legyenek. A habozás látszatát mindig kerüljétek. Szükségtelen hozzátennem, hogy igazat kell mondanotok. Csak úgy taníthatjuk meg a gyermekeket arra, hogy veszélyes dolog felnőtteknek hazudni, ha átérezzük, hogy a felnőttek részéről még veszélyesebb, ha a gyermeknek hazudnak. Elég, ha a növendék csak egyetlenegy hazugságon kapja rajta a mestert, s a nevelés gyümölcse mindörökre tönkrement.
	Bizonyos dolgokról való teljes tudatlanság felel meg talán leginkább a gyermekeknek. De tudják meg idejekorán azt, amit lehetetlen mindörökre elrejteni előlük. Vagy nem szabad semmi módon sem felébrednie kíváncsiságuknak, vagy pedig ki kell elégülnie azon életkori megelőzőleg, amikor már nem veszélytelen.

[…]

[Egy lehetséges válasz]

	Hogyan születik a gyermek? Kényes kérdés, amely elég természetesen ötlik fel a gyermekekben, s amelynek nyers vagy óvatos megválaszolása néha egész életükre eldönti erkölcsüket és egészségüket. A legkurtább módja annak, ahogyan egy anya képzeli, hogy megszabadul tőle anélkül, hogy fiát félrevezetné, abban áll, hogy csendre inti. Ez jó lenne, ha már eleve hozzászoktattuk volna a közömbös dolgokat illetően, s ha nem szimatolna rejtélyt ebben az újfajta hangnemben. De az anya ritkán hagyja ennyiben. Ez a házasember titka – mondja majd neki –, a kisfiúknak nem szabad így kíváncsiskodniuk. Ez aztán jó arra, hogy az anyát kisegítse zavarából. Tudnia kell azonban, hogy a kisfiút sérti ez a megvető modor, s nincs egy nyugodt pillanata sem, amíg ki nem fürkészi a házasemberek titkát, és hamarosan ki is fürkészi.
	Engedjétek meg, hogy fölemlítsek egy teljesen másfajta választ, melyet hallottam ugyanerre a kérdésre, s amely annál inkább meglepett, mert beszédében és szokásaiban egyaránt szemérmes asszonytól eredt, aki azonban, ha kellett, fia és az erény érdekében tudta lábbal tiporni a szemrehányástól való hamis félelmet, valamint a csúfolkodók üres megszólásait. Kevéssel annak előtte a fiú vizeletével egy kis követ adott ki magából, s ez felsértette húgycsövét. A baj aztán elmúlt, s meg is feledkeztek róla. – Mama – mondta a kis szeleburdi –, hogyan születik a gyerek? – Fiam – feleli az anya habozás nélkül –, az asszonyok pisilik ki őket olyan fájdalmakkal, melyek néha az életükbe kerülnek. – Rajta, bolondok, nevessetek! Botránkozzatok, ostobák! A bölcsek azonban rájönnek, vajon tudnának-e ésszerűbb és célravezetőbb feleletet adni.
	Először is, egy természetes s a gyermek által ismert szükséglet képzete eltéríti őt egy rejtelmes folyamat képzetétől. A fájdalom meg a halál hozzájáruló képzetei a szomorúság fátylát borítják rá, s ez lehűti a képzelődést, elfojtja a kíváncsiságot.

[…]

[Nincs kiváltságos vallás]

	Vagy minden vallás jó és Istennek tetsző, vagy pedig ha van egy, amelyet előír az embereknek, s megbünteti őket, amiért nem ismerik, akkor biztos és nyilvánvaló jelekkel látta el azt a vallást, hogy megkülönböztessük, és egyedül igazként ismerjük fel. Ezek a jelek minden időkre és minden tájakra érvényesek, egyaránt érzékelhetőek minden ember számára, kicsiknek és nagyoknak, tudósoknak és tudatlanoknak, európaiaknak, indiánoknak, afrikaiaknak, vadembereknek. Ha volna egy vallás a földön, amelyen kívül csak az örök kárhozat létezhet, s ha volna csak egyetlen jóhiszemű halandó is bárhol a világon, akit nem hatott át e vallás meggyőző ereje, akkor e vallás Istene lenne a legigazságtalanabb és a legkegyetlenebb zsarnok. Őszintén keressük az igazságot? Akkor ne adjunk semmit sem a születéssel járó jogokra, se az atyák és a lelkészek tekintélyére, hanem idézzük a lelkiismeret és az ész ítélőszéke elé mindazt, amire ők bennünket gyermekkorunk óta tanítottak. Nekem aztán hiába kiáltják: Vesd alá eszedet! Aki megcsal, ugyanezt mondhatná, mert eszemet csak annak vetem alá, ami ésszerű.

[…]
[Ízlésnevelés a színházban]

	Elviszem színházba, nem azért, hogy az erkölcsöket, hanem hogy az ízlést tanulmányozza. Mert az ízlés elsősorban itten fedi fel magát azoknak, akik tudnak gondolkodni. Ne törődj most az elvekkel meg az erkölccsel, mondom majd neki. Ilyesmit nem itt kell megtanulni. A színház nem azért van, hogy az igazságot szolgálja. Arra való, hogy kedvében járjon az embereknek, s hogy szórakoztassa őket. Egyetlen iskola sem tanítja meg ilyen jól az embereknek való tetszést s az érdeklődés fölkeltését az emberi szívben. A színház tanulmányozása átvezet a költészet tanulmányozásához. Mindkettőnek pontosan ugyanaz a célja. Ha csak egy szikrányi ízlése van a költészet iránt, mekkora élvezettel műveli majd a költői nyelveket, a görögöt, a latint, az olaszt! Ezek a tanulmányok kényszer nélküli szórakozások lesznek az ő számára, s csak annál nagyobb hasznukat veszi. Csupa gyönyörűség lesz számára mindez olyan életkorban és olyan körülmények között, ahol a szív oly elbűvölten érdeklődik mindenfajta megindító szépség iránt. Képzeljétek el egyfelől az én Emilemet, másfelől egy kollégiumi suhancot, amint az Aeneis negyedik könyvét olvassák, vagy Tibullust, vagy Platón Szümposzionját! Micsoda különbség! Hogy megindul a szíve az egyiknek attól, ami a másikét még csak meg sem érinti! Ó derék fiatalember! Hagyd abba, szakítsd félbe az olvasást, látom, hogy túlságosan felindultál! Helyesnek tartom, ha az a nyelv, amelyen a szerelem beszél, megnyeri tetszésedet, de helytelen, ha tévútra vezet. Légy érzékeny ember, de bölcs ember is légy! Ha csak az egyik vagy a kettő közül, akkor semmi se vagy. Egyébként akár viszi valamire a holt nyelvekben, a szépirodalomban, a költészetben, akár nem, mi gondom rá. Akkor sem lesz csekélyebb értékű, ha mindezekből semmit sem tud, mert az ő nevelésében nem ezekről a semmiségekről van szó.

[…]

[A nemek különbségei]

	A nemek egyesülésében mindegyik fél egyaránt tör a közös célra, de nem ugyanazon a módon. Ebből a különbségből jön létre az első megállapítható különbözőség mind az egyik, mind a másik erkölcsi kapcsolataiban. Az egyiknek erősnek és tevékenynek kell lennie, a másiknak gyengének és passzívnak. Szükségképpen úgy kell alakulnia, hogy az egyik akarjon és bírjon, a másiktól elegendő, hogy alig álljon ellent.
	Mihelyt ezt az elvet megállapítottuk, arra a következtetésre jutunk, hogy a nő egyenesen arra termett, hogy megnyerje a férfiú tetszését. Hogy a férfiú is tessék a maga részéről a nőnek, ez már kevésbé közvetlen szükséglet. Az ő érdeme erejében van. Már maga az a tény tetszést ébreszt, hogy erős. Megengedem, hogy a szerelem törvénye nem ebben áll, a természet törvénye azonban ezt kívánja, s ez időben megelőzi magát a szerelmet is.
	Ha a nőt arra teremtették, hogy tetszést váltson ki, és hogy leigázzák őt, akkor kellemessé kell magát tennie a férfiú előtt, és nem kihívnia maga ellen. A nő erőszakossága a bájaiban van, és ezek által kell kényszerítenie a férfit, hogy az megtalálja erejét és használja is. A legbiztosabb módja az erő felélesztésének, ha ellenállás révén szükségessé tesszük. Ilyenkor a hiúság járul hozzá a vágyhoz, és az egyik fél diadalmaskodik ama győzelemmel, melynek kivívására a másik fél kényszerítette. Ebből keletkezik a támadás meg a védelem, az egyik nem merészsége és a másik félénksége, végül pedig a szerénység és a szemérem, mellyel a természet azért fegyverzi fel a gyengét, hogy alávesse magának az erőset.

[…]

[Az asszonyok könyve a világ]

	Az elvont és spekulatív igazságok, az alapelvek, a tudományos tantételek kutatása, mindaz, ami az eszmék általánosítására irányul, nem a nők hatáskörébe tartozik. Tanulmányaiknak teljességgel a gyakorlathoz kell kapcsolódniuk. Az ő dolguk alkalmazni azokat az elveket, melyeket a férfi talált meg, és az ő dolguk megtenni a megfigyeléseket, melyek a férfit az elvek leszögezésére vezetik. Mindaz az értelmi működés, melyet a nő végez, amennyiben nem vonatkozik közvetlenül a feladatára, a férfiak tanulmányozására kell hogy irányuljon, vagy olyan kellemes ismeretekre, melyek egyedüli célja az ízlés. Mert ami a lángelme műveit illeti, ezek meghaladják felfogásukat. Ugyanúgy nincs bennük elég pontosság és figyelem ahhoz, hogy az egzakt tudományokban boldoguljanak. Ami pedig a fizikai ismereteket illeti, a két nem közül annak valók ezek, amely a legtevékenyebb, a legmozgékonyabb, amely a legtöbb célt képes belátni. Annak valók ezek, akiben több az erő, aki jobban gyakorolja ezt az erőt, és aki ítélni képes az érzékelhető lények és a természeti törvények kapcsolataiban. A nő, aki gyenge, és nem vesz észre semmit, ami kívül esik önmagán, azokat a rugókat becsüli és ítéli meg, melyeket gyengesége pótlására hozhat mozgásba. Ezek a rugók pedig a férfi szenvedélyei. Az ő mechanikája magában véve erősebb, mint a miénk, összes emeltyűi az emberi szívet hozzák mozgásba. Amit az ő neme önmagától nem képes megtenni, holott ez neki szükséges vagy kellemes, mindazt akarata révén velünk kell elvégeztetnie. Szükséges tehát, hogy alapjaiban tanulmányozza a férfi szellemét, nem elvont értelemben, a férfi szellemét általában, hanem azoknak a férfiaknak a szellemét, akik körülötte vannak, azoknak a férfiaknak a szellemét, akiknek alárendelte akár a törvény, akár a közvélemény. Meg kell tanulnia a nőnek, hogy behatoljon érzelmeikbe beszédük, cselekedeteik, tekintetük, taglejtésük útján. Beszédje, tettei, tekintete, taglejtése útján kell hogy kényére-kedvére tudjon érzelmeket kelteni a férfiakban, mintha nem is gondolna rá. A férfiak jobban fognak bölcselkedni az emberi szívről, mint a nők. Ő azonban jobban fog olvasni a férfiak szívéből. A nők dolga, hogy megtalálják a – hogy úgy mondjam – kísérleti erkölcsöt, viszont a mi dolgunk, hogy ebből rendszert alakítsunk. A nőben több a szellemesség, a férfiúban több a lángelme. A nő megfigyel, a férfi gondolkodik. Ebből az összjátékból származik a legtisztább világosság, a legtökéletesebb tudomány, amely az ember számára a maga erejéből megszerezhető. Egyszóval ebből származik a legbiztosabb ismeret önmagunkról csakúgy, mint másokról, amelyre a mi fajtánk csak képes. És ilyen módon irányulhat a művészet szüntelenül arra, hogy tökéletesítse azt az eszközt, melyet a természet adott.
	Az asszonyok könyve a világ. Ha rosszul olvasnak belőle, vagy az ő hibájuk, vagy valamely szenvedély vakítja el ilyenkor őket.

[…]

[A nevelés célja a boldogság elérése]

	„Boldognak kell lennünk, kedves Emil. Minden érzékeny lénynek ez a célja. Ez az első vágy, melyet beléd oltott a természet, és az egyetlen, mely sohasem fog elhagyni. De hol van a boldogság? Vajon ki tudja? Mindenki keresi, de senki sem találja meg. Keresésével töltjük életünket, de meghalunk anélkül, hogy elértük volna. Fiatal barátom! Amidőn születésedkor karomba vettelek, s amikor tanúságul hívtam a legfőbb Lényt ahhoz a kötelezettséghez, melyet vállalni merészeltem, napjaimat a te napjaid boldogságának szenteltem. Vajon tudtam-e akkor, hogy mire kötelezem magamat? Nem. Mindössze annyit tudtam, hogy amikor téged boldoggá teszlek, bizonyos, hogy magam is boldog leszek. Amikor vállaltam érted ezt a hasznos tapogatózást, közössé tettem mindkettőnk számára.”

Fordította: Győry  János 

Forrás: Rousseau: Emil vagy a nevelésről. Harmadik kiadás. Budapest, 1978. 11-12.; 15-16.; 16-17.; 18-19.; 20-21.; 31.; 34-35.; 39-40.; 42.; 49.; 50-51.; 52-53.; 57.; 59.; 62.; 64.; 65.; 67.; 71.; 79.; 89-90.; 94-95.; 100-101.; 105-106.; 141.; 143-146.; 151-152.; 155-156.; 172-173.; 186.; 187-188.; 266-267.; 314.; 326.; 354-355.; 408. o. 

I. 37.
Helvetius: Az emberről, értelmi képességeiről és neveltetéséről

Claude Adrien Helvetius (1715-1771) a francia felvilágosodás filozófusa, a szenzualizmus képviselője. Locke nyomdokain haladva hirdeti, hogy a szellem nem egyéb, mint a képzeteink összessége. Az ember születésekor nem hoz magával adottságokat, egyéni hajlamokat. Minden emberi tulajdonságunk a külvilág – köztük a nevelés – különböző hatásainak eredménye. Ebből a filozófiai alapállásból ered Helvetius szélsőséges pedagógiai optimizmusa, amely jól tetten érhető neveléssel foglalkozó írásaiban. Az ember értelmi képességeiről és neveltetéséről írott művében (1772) egyfelől a korabeli nevelés visszásságaira – többek között a gyermekekkel szemben támasztott, egymásnak ellentmondó elvárásokra – mutat rá. Másfelől pedig síkra száll az egységes nevelés eszméje mellett, mert csak ennek révén oldhatók fel az emberek között szüntelenül kialakuló konfliktusok. 

Senki sem részesül ugyanabban a nevelésben

	Közlöm még ezt is: az oktatás, melyben részesülök, még korántsem fejeződött be. Mikor fog hát befejeződni? Amikor már képtelen leszek rá, hogy oktassanak: a halálomkor. Életem folyása tehát alapjában véve nem más, mint hosszú nevelés.
	Vajon mi szükséges ahhoz, hogy két egyén pontosan ugyanabban az oktatásban részesüljön? Nem más, mint az, hogy mindketten pontosan ugyanabban az állapotban legyenek, ugyanazon körülmények között. Ilyesfajta feltevés azonban lehetetlen. Nyilvánvaló tehát, hogy nincs két ember, aki ugyanazt az oktatást kapná.
	De akkor miért kell nevelésünk határát életünk szélső határáig hátráltatni? Miért nem rögzíthetjük arra az időre, melyet a tanulásnak szokás szentelni, azaz a gyermekkor és az ifjúkor idejére? Én hajlom arra, hogy ebbe az időközbe zárkózzam be. Hasonlóképpen bizonyítani fogom, mennyire lehetetlen az, hogy két ember ugyanazoknak az eszméknek a birtokába jusson.

Az időpontról, amidőn a nevelés kezdődik

	A gyermek abban a pillanatban kapja az első ismereteket, amidőn birtokába jut a mozgásnak és az életnek. Előfordul néha, hogy már az ágyékban, ahol fogantatott, megismeri a betegség és az egészség állapotát. Az anya azonban szül, a gyermek mozdulni kezd, kiáltásokat hallat, az éhség tűzbe hozza, szükségérzete van, ez a szükségérzet arra készteti, hogy kinyissa száját, s hogy megragadja és mohón szopja a tápláló keblet. Néhány hónap telik el, szemei kitisztulnak, szervei megerősödnek: lassan-lassan alkalmassá válnak minden benyomás befogadására. Ekkor aztán a látási érzéke, a hallása, ízlelése, tapintása, szaglása, azaz lelkének mindenik kapuja nyitva áll. És ekkor a természet minden tárgya tömegesen ront rá, s a képzetek végtelen sorozatát vési emlékezetébe. Vajon kik lehetnek ezekben az első pillanatokban a gyermek igazi tanítói? Maguk a különböző érzetek, melyeket felfog. Megannyi ismeret ez, mely tulajdonává válik.
	Előfordul, hogy két gyermek mellé ugyanazt a nevelőt adják, aki megtanítja őket a betűk megkülönböztetésére, az olvasásra, a katekizmus felmondására stb., ezek után azt hisszük, hogy mindketten ugyanazt a nevelést kapták. A filozófus azonban ezt másként ítéli meg. Őszerinte a gyermek igazi nevelői azok a tárgyak, amelyek körülveszik. Ezeknek a tanítóknak köszöni ő úgyszólván minden képzetét.

A gyermekkor tanítóiról

	Az ember gyermekkorának rövid története megismertet bennünket az emberrel. Alighogy meglátta a napvilágot, ezerféle hang üti meg a fülét, és egyebet se hall, mint zavaros lármát. Ezerféle test bukkan fel szeme előtt, de csak homályosan tagolt tárgyak formájában. A gyermek alig észrevehetően tanul meg hallani, látni, érzékelni és helyesbíteni egyik érzékének a tévedéseit egy másik érzékével.
	Mivel ugyanazoknak a tárgyaknak a jelenléte mindig ugyanazokat az érzeteket kelti benne, olyan emlékképet szerez ebből, mely annál tisztább, minél gyakrabban ismétlődik a tárgyak ugyanazon hatása őreá. Ezek hatását neveltetése legjelentősebb részének kell tekintenünk.
	Közben a gyermek növekedik: jár, méghozzá egyedül jár. Ekkor aztán egy csomó esés megtanítja arra, hogy testét egyensúlyban tartsa, s hogy szilárdan álljon lábán. Minél fájdalmasabbak az esések, annál többet tanul belőlük. Minél többet járkál, annál ügyesebbé, figyelmesebbé és óvatosabbá válik.
	Aztán megerősödik a gyermek. Futásnak ered. Már olyan állapotban van, hogy át tudja ugorni a kis csatornákat, melyek egy kert cserjéit keresztezik és öntözgetik. Ekkor történik, hogy megismételt próbálkozások és esések révén megtanulja hozzámérni lendületét a csatornák szélességéhez. Előfordul, hogy egy kődarab esik le a mellvédről. Látja, amint a víz mélyére merül, miközben azt is látja, hogy egy fadarab a felszínen marad. Ebben a pillanatban szerzi meg a nehézkedés első fogalmát. Ha kihalássza a csatornákból ezt a kődarabot meg azt a könnyű fadarabot, s ha véletlenül vagy ügyetlensége folytán az előbbi is és az utóbbi is a lábára esik, akkor a fájdalom különböző foka, melyet e két test esése okozott, még mélyebben vési emlékezetébe súlyosságuk és különböző keménységük fogalmát. Ha ugyanazt a kődarabot rádobja az egyik virágcserépre vagy az egyik narancsládára, mely ugyanezeknek a csatornáknak a mentén van elhelyezve, akkor megtanulja, hogy bizonyos testek eltörnek az ütéstől, mások viszont ellenállnak neki.
	Nincs a világon olyan felvilágosult ember, aki ne látna mindezekben a tárgyakban megannyi tanítómestert, kinek rendeltetése, hogy gyermekkorunkat nevelje.
	De vajon ezek a tanítók nem ugyanazok-e mindenki számára? Nem, hiszen a véletlen sem pontosan ugyanaz senki számára. Ha feltételezem is, hogy két gyermek az esésüknek köszönheti ügyességét a járásban, a futásban és az ugrásban, ki kell jelentenem: lehetetlen, hogy a véletlen mindkettőjüknek pontosan ugyanakkora számú és egyaránt fájdalmas esést okozzon, és így ugyanazt az ismeretet adja.
	Vigyünk magunkkal két gyermeket egy sík vidékre, egy erdőbe, egy színházba, egy gyülekezetbe és végül egy boltba. A két gyermeknek már a térbeli helyzete sem azonos, s így nem fognak rájuk ugyanazok a tárgyak hatni, benyomásaik sem lesznek azonosak. Pedig hát mennyi különböző látvány tárul szüntelenül ugyanezen gyermekek szeme elé a nap különböző eseményei révén!
	Két fivér a szüleivel utazgat, és ahhoz, hogy otthonukba érjenek, hosszú hegyláncokon kell keresztülmenniük. Az idősebbik az atyját követi lerövidített meredek utakon. Mit lát ez a gyermek? A természetet, megannyi ijesztő formájával. Jéggel borított hegységeket, melyek a felhők ködébe vesznek, meredő sziklatömböket, melyek az utazó feje fölött bukkannak ki, feneketlen szakadékokat, végül terméketlen sziklacsúcsokat, ahonnan zuhatagok rohannak lefelé ijesztő zajjal. A kisebbik gyermek az anyját követte, látogatottabb utakon keresztül, ahol a természet a lehető legkellemesebb formákat ölti magára. Vajon ő előtte milyen tárgyak merülnek fel? Mindenütt szőlővel és gyümölcsfákkal beültetett lankák, mindenütt apró völgyek, melyeken patakok kígyóznak, s ahol a patakok elágazásai állatokkal benépesített legelőket ölelnek át.
	Ez a két fivér ugyanazon utazás folyamán képeket lát maga előtt, de igen különböző benyomásokat kap. Márpedig számtalan véletlen esemény hasonló módon ugyanazokat a hatásokat keltheti. Életünk úgyszólván nem más, mint hasonló véletlenek hosszú szövedéke. Nehogy abban az ábrándban ringassuk magunkat, hogy valaha is ugyanazt az oktatást adhatjuk két gyermeknek.
	De milyen befolyással lehet az elmékre, ha más-más oktatásban részesülnek, olyanban, amidőn az eltérést a környező tárgyak között észlelhető csekély különbség okozza? Aki ilyen kérdést tesz föl, még mindig szemet húny afölött, hogy kisszámú, egymástól különböző eszmék, melyek összekapcsolhatók olyan eszmékkel, amelyek két emberben már közösek, gyökeres eltérést hozhatnak létre abban a módban, ahogyan az illetők gyökeresen másként látnak és ítélnek.
	Megengedem egyébként, hogy a véletlen két embernek mindig ugyanazokat a tárgyakat mutatja. De vajon abban a pillanatban fogja-e eléjük tárni, amikor lelkük pontosan ugyanabban az állapotban van, és amikor következésképpen ezeknek a tárgyaknak ugyanazt a benyomást kell tenniük reájuk?

A tárgyak eltérő benyomása reánk

	Elismert tény, hogy a különböző tárgyak eltérő érzéki benyomásokat váltanak ki belőlünk. A tapasztalás azonban még másra is megtanít, nevezetesen arra, hogy ugyanazok a tárgyak különböző benyomásokat keltenek bennünk aszerint, hogy milyen időpontban merülnek fel előttünk. És talán főként ebben a benyomásban megnyilvánuló különbségre kell visszavezetnünk mind az eltérést, mind a nagy egyenlőtlenséget, mely az emberi elmék között tapasztalható, amelyek ugyanabban az országban nevelkedtek, ugyanazon szokások és erkölcsök között, és így szemük elé is körülbelül ugyanazok a tárgyak kerültek.
	A léleknek vannak nyugalmas percei és pihenői, amikor még a felszínét sem zavarja meg a szenvedélyek legapróbb megmozdulása. Azok a tárgyak, melyeket ilyenkor rak elénk a véletlen, néha magukra vonják teljes figyelmünket. Ilyenkor valóban kedvünkre vizsgálhatjuk különböző ábrázataikat, és a bevésett kép, mely emlékezetünkben marad, még tisztább és mélyebb lesz.
	Az ilyenfajta véletlenek mindennapiak, főként az ifjúkor kezdeti szakaszában. Egy gyermek hibát követ el, s mivel meg akarják büntetni, bezárják egy szobába, ahol egyedül marad. Most aztán mit csináljon? Virágcserepeket lát az ablakban. Szedni kezdi a virágokat. Színüket vizsgálgatja, megfigyeli az árnyalataikat, s mivel tétlenségre ítélték, látási érzéke, úgy látszik, finomabban működik. Ugyanaz áll ilyenkor a gyermekre, ami a vak emberre. Tudjuk, hogy a vak hallási érzéke és tapintása finomabb, mint a többi embereké. Onnan van ez, hogy a fénynek az ő szemére gyakorolt hatása nem tereli el figyelmét. Még figyelmesebb tud tehát lenni, még inkább önmagába tud mélyedni, és végül, ahhoz, hogy pótolja hiányzó érzékét, mint ahogy Diderot úr megjegyzi, elsőrendű érdeke, hogy megmaradt érzékeit tökéletesítse.
	A tárgyak reánk gyakorolt benyomása legfőként attól a pillanattól függ, amidőn e tárgyak felbukkannak előttünk. A fentebb idézett példában a tanulót maga a figyelem – melyet mintegy kénytelen felajzani a szeme elé kerülő tárgyak iránt – a virágok színeiben és formájában finom eltérések felfedezésére készteti. Szórakozott tekintet vagy felületes szempillantás nem tenné lehetővé, hogy ilyeneket észrevegyen. Gyakran egy büntetés vagy valami hasonló véletlen dönti el egy fiatalember ízlését, és virágfestőt csinál belőle, úgyhogy először némi ismerettel látja el a virágok szépségét illetően, azután pedig az ilyenfajta képek szeretetére neveli. Joggal kérdezhetjük, vajon a véletlen és a nem várt körülmények hány ilyen fajtájának alávetettje a gyermekkori nevelés? S vajon elképzelhető-e, hogy ez a nevelés azonos lehet két egyén számára? És aztán mennyi minden ok gátolja még azt, hogy a gyermekek akár a kollégiumokban, akár a szülői házban ugyanabban az oktatásban részesülhessenek!

A kollégiumi nevelésről

	Azt mondják, hogy a gyermekek ugyanazt az oktatást kapják, ha ugyanazokban a kollégiumokban nevelkednek. De hát hány éves korukban fogadják be őket oda? Hét vagy nyolc éves korukban. Márpedig ebben az életkorban ők már megterhelték emlékezetüket olyan fogalmakkal, amelyek részben a véletlennek köszönhetők, részben a szülői házban szerzett fogalmak, és így függvényei szüleik társadalmi körülményeinek, jellemének, vagyonának, gazdagságának. Kell-e tehát csodálkoznunk, ha a gyermekek gyakran oly különböző fogalmakkal lépnek be a kollégiumba, s így több-kevesebb buzgalmat tanúsítanak a tanulás iránt, több-kevesebb hajlamot bizonyos tudományfajtákkal szemben, s ha a már megszerzett fogalmak összekeverednek ilyenkor azokkal, melyeket az iskolában együttesen kapnak, minek következtében ezek megváltoztatják, és eredeti mivoltukból kiforgatják őket? Az ilyen módon kiforgatott fogalmak ismét új kapcsolatokat létesítenek egymás közt, s aztán váratlan eredményekre vezetnek. Innen van az elmék közti különbözőség és az ízlésbeli eltérés, melyet ugyanazon kollégium tanulói között lehet megfigyelni.
	Vajon ugyanez áll-e az otthoni nevelésre is?

Az otthoni nevelésről

	A nevelésnek ez a fajtája kétségkívül a leginkább egyöntetű. Sőt, mondhatnám, ugyanaz. Két fivérnek, akiket szüleiknél nevelnek, ugyanaz a tanítójuk. Körülbelül ugyanazokat a tárgyakat látják maguk előtt, ugyanazokat a könyveket olvassák. Az életkorbeli különbség az egyetlen, amely úgy látszik, különbséget csempész oktatásukba. Ha valaki el akarja tüntetni ezt a különbséget, például ha e célból két ikertestvér nevelését feltételezi, akkor is felmerül a kérdés, vajon ugyanaz a dajka fogja-e őket táplálni. Azt mondjátok, ez lényegtelen kérdés. Pedig nagyon is lényeges. Vajon lehet-e kételkedni a dajka jellemének hatásában a csecsemő jellemére? Legalábbis Görögországban nem kételkedtek ebben, ezért alkalmazták oly előszeretettel spártai dajkákat.
	Valóban, mondja Plutarkhosz, ha a spártai, aki még az emlőn csüng, egyáltalán nem jajveszékel, ha a félelem számára hozzáférhetetlen, és már tűri a fájdalmat, annak a jele az, hogy dajkája tette ilyenné. Nos, Franciaországban – csakúgy mint Görögországban – a dajka kiválasztása nem lehet közömbös dolog.
	Feltételezem azonban, hogy ugyanaz a dajka táplálta a két ikertestvért, és ugyanazzal a gondossággal nevelte. Vajon elképzelhető-e, hogy miután visszaadta őket szüleiknek, az apa is meg anya is pontosan ugyanolyan fokú gyengédséget érez a két gyermek iránt, hogy az egyiknek előnyben részesítése – anélkül, hogy ezt észrevennék – ne lenne semmi hatással nevelésére? Vagy pedig ha feltételezzük, hogy az apa meg az anya egyenlő mértékben szereti mind a kettőt, fennáll-e majd ugyanez a cselédség részéről? Aztán a tanítónak nem lesz-e egy kedvence a kettő közül? És a barátság, melynek tanújelét adja majd az egyik gyermek iránt, ismeretlen marad-e hosszú ideig a másik előtt? Vajon a tanító rossz hangulata vagy türelme, szelídsége vagy szigorúsága a leckék folyamán semmi hatással se lesz rájuk? S végül ugyanannak az egészségnek fog-e örvendeni a két ikertestvér?
	Művészi és tudományos pályájukon, melyet kezdetben mindketten egyenlő lépésekkel járnak be, előfordulhat, hogy az egyiket megakasztja valami betegség, azaz az egyik túlságos előnyt ad a másiknak önmaga rovására, s a tanulás ezzel gyűlöletessé válik számára. És mi lesz akkor, ha a gyermek reményét veszti az iránt, hogy kitűnő eredményt érhet el? Vagy ha egy bizonyos területen kénytelen beismerni, hogy néhányan fölötte állanak? Ilyenkor ezen a területen képtelen lesz a munkára és az állandó szorgalomra. Még a fenyítéstől való félelem is tehetetlen ilyenkor. Ez a félelem a figyelem szokását kényszeríti rá a gyermekre, megtanítja őt olvasni, és végrehajtatja vele mindazt amit parancsolnak. A tanulmány buzgalmát azonban, mely egyedüli záloga a nagy sikereknek, nem fogja lelkébe oltani. A lángelméket a versengés hozza létre, a tehetségeket pedig az a vágy teremti, hogy hírnevet szerezzenek. Az ember szellemi haladását attól a pillanattól kell keltezni, amikor a dicsőség szeretetét átérzi, és amikor ez kifejlődik benne. Mindig is az volt az elképzelésem, hogy a nevelés tudománya talán nem egyéb, mint azoknak az eszközöknek a tudománya, melyekkel versengésre ösztönzünk. Egyetlen szó elég ahhoz, hogy kioltsa vagy lángra lobbantsa. A dicséret, melyet azért a gondosságért adtunk, mellyel egy gyermek valamely tárgyat megvizsgált, valamint az erről adott pontos beszámolójáért, elegendő volt néha ahhoz, hogy a figyelemnek azt a fajtáját felkeltsük benne, amelynek a továbbiakban szellemi felsőbbrendűségét köszönhette. A nevelés tehát – akár a kollégiumoktól, akár a szülői háztól kapta – sohasem ugyanaz két egyén esetében.
	Térjünk most át a gyermeknevelésről az ifjúkori nevelésre. Nehogy azt higgyük, hogy az ilyenfajta vizsgálat hiábavaló. Ez a második nevelés a legfontosabb. Az embernek ilyenkor mások a tanítói, akiket hasznos dolog megismertetnünk. Egyébként az ifjúkor az az időszak, amidőn eldől, hogy milyenek a hajlamaink és a képességeink. Ez a második nevelés a legkevésbé egyöntetű, és a leginkább van kiszolgáltatva a véletlennek, s így egyben leginkább alátámasztja nézetem igaz voltát.

Az ifjúkori nevelésről

	Az ifjúkori nevelés akkor kezdődik, midőn kilépünk a kollégiumból, vagyis amikor belépünk a világba. Korántsem ugyanaz, sőt változatosabb, mint a gyermekkori nevelés, de nagyobb mértékben függ a véletlentől, és kétségkívül fontosabb. Az embert ilyenkor nagyobb számú benyomás ostromolja. Hirtelen hatással van rá minden, ami körülötte látható, és mindez erőteljesen hat rá.
	A természet valamennyi tárgya akkor hat és nehezedik a legerőteljesebben reá, amikor abban az életkorban van, ahol bizonyos szenvedélyek ébredeznek. Ilyenkor kapja a leghatásosabb oktatást, ilyenkor rögzítődik hajlama és jelleme, s végül, mivel szabadabb és nagyobb mértékben önmaga, a szívében fellobbant szenvedélyek meghatározzák szokásait és gyakran életének egész menetét.
	A gyermekekben az elme és a jellem tekintetében észlelhető különbség nem mindig érezhető túlságosan. Azonos fajta tanulmányokkal foglalkoznak, ugyanannak a szabálynak, ugyanannak a fegyelemnek engedelmeskednek, s mivel ráadásul szenvedélymentesek, külsejük is úgyszólván azonos. A csíra, melynek kifejlődése egyszer majd annyi különbséget visz hajlamaikba, vagy nem fejlődött még ki, vagy pedig láthatatlan még. Összehasonlítok most két gyermeket két felnőtt férfiúval, akik ugyanazon a dombon ülnek, de különböző irányba néznek. Mihelyt felállnak, és menet közben abba az irányba tartanak, amely felé néztek, észrevétlenül eltávolodtak egymástól, csakhamar szem elől tévesztik egymást, feltéve ha nem változtatnak ismét irányt, s így holmi váratlan körülmény ismét össze nem tereli őket.
	Az a tény, hogy a kollégiumokban a gyermekek egymáshoz hasonlítanak, a kényszer eredménye. Mihelyt otthagyják a kollégiumot, megszűnik a kényszer. Ekkor kezdődik, mint mondottam, az ember második nevelése. Ez a nevelés még inkább ki van szolgáltatva a véletlennek, mert még nagyobb számú tárgy közé kerül az ifjú, amint belép a világba. Márpedig minél többféle és minél változatosabb a környező tárgy, az apa vagy a tanító annál kevésbé képes megbizonyosodni a benyomások eredményéről, azaz annál kevésbé van egyiknek is, másiknak is része a fiatalember nevelésében.
	A fiatalember új és legfőbb tanítója az a kormányzati forma, amelyben él, és azok a szokások, melyeket ez a kormányzati forma ad egy nemzetnek. Ezeknek a tanítóknak rendelődik alá minden, a tanító éppúgy, mint a tanítvány. Ezek az elsődlegesek, de nem az egyetlen nevelők az ifjúkor folyamán. E tanítók sorába számítom azt a rangot is, melyet a fiatalember elfoglal a társadalomban. Szegénységét vagy gazdagságát, a társaságokat, melyekkel kapcsolatba kerül, végül barátait, olvasmányait és szeretőit. Lám, ő a véletlentől szerzi azt a körülményt, hogy bőségben vagy szegénységben él. A véletlen dönti el, hogy milyen társaságot választ magának, hogy kik a barátai és a szeretői, és mik az olvasmányai. Ez jelöli ki tehát legtöbb tanítóját. És ráadásul a véletlen, amely ilyen vagy olyan helyzetbe juttatta őt, lángra lobbantja, kioltja vagy módosítja hajlamait és szenvedélyeit, s így neki van a legnagyobb része még jelleme kialakulásában is. Az emberben a jellem a szenvedélyek közvetlen következménye, szenvedélyei pedig gyakran azoknak a helyzeteknek a közvetlen következményei, melyekben él.
	A leginkább kijegecesedett jellemek gyakran végtelen sok váratlan körülmény termékei. A legvastagabb sodrott zsinórok végtelenül sok kenderfonálból tevődnek össze. Nincs oly változás, melyet a véletlen ne lenne képes létrehozni az ember jellemében. Ám honnan van, hogy ezek a változások úgyszólván mindig az ő tudtán kívül történnek? Onnan, hogy ahhoz, hogy észrevegye őket, önmagába kellene néznie a lehető legszigorúbb megfigyelő módján. Márpedig a kedvtelés, a könnyed életmód, a becsvágy, a szegénység stb. egyaránt eltérítik őt az ilyen megfigyeléstől. Minden eltereli őt önmagától. Az emberben egyébként annyi tisztelet van önmagával szemben, oly nagy becsben tartja saját viselkedését, annyira bölcs és mély megfontolások termékeként tekinti ezt, hogy ritkán engedi meg magának a vizsgálódást. A gőg állja útját ennek, s az ember a gőgnek engedelmeskedik.
	A véletlennek tehát szükséges és jelentős hatása van neveltetésünkre. Életünk eseményei gyakran a legkisebb véletlenek termékei. Jól tudom, hogy ez a beismerés nem nagyon legyezgeti hiúságunkat. Feltételezi ugyanis, hogy az okozatoknak mindig nagy okuk van, és az okozatokat is nagynak tartja. Én azonban le akarom rombolni a gőg okozta káprázatot, a tényeket hívom segítségül, hogy bebizonyítsam: képességeiket néha a legnevezetesebb állampolgárok is a legapróbb véletlen eseményeknek köszönhették. Azt következtetem ebből, hogy ha a véletlennek – bár ugyanazon a módon befolyásolja az emberek összességét – hatása a középszerű szellemekre kevésbé figyelhető meg, akkor ez egyedül onnan van, hogy az ilyenfajta szellemek kevésbé méltók a figyelemre.

Példa az ellentmondó eszmékre vagy előírásokra, amilyeneket ifjúságunk kezdetén kapunk

	Bocsássanak meg, ha annak érdekében, hogy élénkebben érzékeltessem nevelési előírásaink valamennyi ellentmondását, kénytelen vagyok kevésbé nemes hangnemet használni. Témám követeli így. Ezek az ellentmondások a leányok oktatására rendelt vallásos intézményekben a legkiáltóbbak. Belépek tehát a zárdába. Reggeli nyolc óra van. Az oktatás időpontja ez, amidőn a főnöknő beszédet tart a szemérmességről, és bizonyítja, hogy egy bentlakó lánynak sohasem szabad tekintetét egy férfiúra vetni. Kilencet üt az óra. A tánctanár már kint vár a társalgóban. „Szép kecsesen lépkedni – mondja tanítványának –, emelje csak föl azt a fejet, és nézzen mindig a táncosára.” Nos hát, kinek higgyünk, a táncmesternek vagy a főnöknőnek? A bentlakó lánykának sejtelmi sincs róla, s így nem fogja elsajátítani sem a kecsességet, melyet az előbbi akar adni neki, sem a tartózkodó modort, melyet az utóbbi prédikál. Mivel hozzuk hát kapcsolatba ezeket az ellentmondásokat az oktatás terén, ha nem a szülők ellentmondó óhajaival: azt szeretnék, hogy a lányuk kellemes is legyen, de tartózkodó is, s hogy a kolostori szemérmeskedést színpadi bájjal egyesítse. A kibékíthetetlent akarják kibékíteni. 

[…]

	A fiatalember nevelés sem következetesebb. Az első kötelesség, melyet előírnak neki: a törvény tisztelete. A második viszont a törvény megsértése abban az esetben, ha őt bántalmazzák. Hiszen sértés esetén meg kell verekednie az illetővel, különben becstelenné válik! Hát ha még azt bizonyítják neki, hogy a hazának tett szolgálatokkal nyeri el a társadalom megbecsülését, valamint a dicsőséget fenn az égben. Vajon milyen mintát ajánlanak neki utánzásra? Egy szerzetest, egy vakbuzgó és tétlen dervist, akinek világnézeti türelmetlensége zűrzavart ás pusztítást idézett elő nem egy birodalomban.
[…]

	Általános a szándék, hogy a fiatalember, ha elhagyta a kollégiumot, járjon társaságba, tegye ott kellemessé magát, s éljen ott tiszta életet. Márpedig lehetséges-e, hogy egy fiatalember vágyakozás nélkül élhessen a nők körében, éppen abban a pillanatban, amidőn a szerelem szükségességét a legerőteljesebben érzi? Lehet-e ilyenkor érzéketlen a nők bájai iránt?  Úgy képzeli talán az apai ostobaság, hogy amidőn maga a kormányzat építtet operaházakat, s midőn szokássá válik, hogy az ifjúságot is beengedik oda, a szüzességére féltékeny ifjú szüntelenül közömbös szemmel néz majd egy színielőadást, ahol a szerelem ömlengései, gyönyörei és hatalma a legélénkebb színekkel festve jelennek meg előtte, s ahol ez a szenvedély valamennyi érzékszerven át hatol a lelkekbe? 

[…]

	Csak az igazat oktatni! A tévedés mindig ellentmond önmagának, az igazság soha.
	A világért se engedjük át az állampolgárok neveltetését két hatalomnak, mert ezek érdekei megoszlanak, és így mindig két egymásnak ellentmondó erkölcsöt fognak tanítani.
	Itt az ideje, hogy a világi elöljárók felvegyék az erkölcs szent minisztere címet, és hogy ezt az erkölcsöt a közérdeknek megfelelő egyszerű elvekre alapozzák, amelyekről valamennyi állampolgár egyaránt helytálló és szabatos fogalmakat alkothat.

Fordította: Győry János

Forrás: Helvetius: Az emberről, értelmi képességeiről és neveltetéséről. Budapest, 1962. 17-25.; 33.; 34.; 35-36. o.

I. 38. 
Felbiger: Módszerkönyv

Ignaz Felbiger (1724-1788) Ágoston-rendi szerzetes, a sziléziai Sagan városának apátjaként vett részt az iskolák korszerűsítésében. Kidolgozta ún. norma-módszert (más néven: sagani módszert), amely később, Mária Terézia pártfogása révén az egész Habsburg Birodalomban (így Magyarországon és Erdélyben is) hivatalosan terjesztett, követendő mintaként szolgált a felülről szorgalmazott népoktatási reform során. A norma-módszer lényege – melyet Felbiger először Módszerkönyv (Methodenbuch) című munkájában tett közzé, 1776-ban – öt alapelvben foglalható össze: 1. Együttes tanítás (a tanító együtt foglalkozik valamennyi tanítványával); 2. együttes olvasás (az olvasást fennhangon, együtt gyakorolják); 3. a kezdőbetűzés (a megtanulandó szavak kezdőbetűit a tanító a táblára írja); 4. táblázatba foglalás (az  új tananyag vázlata táblázatos formában kerül a tanulók elé) és végül: 5. a tanítói kérdések elve (a tanító valamennyi gyerekhez intézi rövid, konkrét kérdéseit, amelyek az olvasmány tartalmára vonatkoznak). A norma-módszer a comeniusi didaktika alapjain álló eljárás volt, amely végső soron az egyre tömegesebbé váló népoktatás  gazdaságossá tételét szolgálta. 

A tanításmódról általában s annak öt főrészéről

Az együttes tanításról

1. § Mit kell együttes tanításon érteni

	Együttes tanításon nem értünk egyebet, minthogy a tanulókat nem egyenkint, mint ezelőtt szokás volt, hanem valamennyit, egyszerre egy időben vesszük elő. Nemcsak a tanító előadása van egyszerre valamennyi tanulóhoz intézve, hanem a tanulóknak is egyszerre együtt kell egy dolgot elvégezni. Mindazt, amit a tanítónak mondania kell, hangosan, világosan oly módon adja elő, hogy minden szó úgy tűnik föl, mintha minden tanulónak külön-külön mondta volna. Mindaz, amit a tanító a táblára ír, valamennyi tanuló előtt történik, emellett a tanító folyton buzdítja a tanulókat, hogy fülüket szavaira, szemüket a táblára, gondolatukat a dologra irányozzák. Ami egy tanulónak betanulásra kijelöltetik, ugyanazt kell a többinek is részben hangosan, részben halkan tanulnia.
	Azokra a kérdésekre, miket a tanító egyes tanulókhoz intéz, az egész osztálynak felelnie kell, mégpedig hangosan annak, akihez a kérdést intézte, halkan a többinek. Ugyanazt a példát vagy helyesírási gyakorlatot, melyet egy tanuló a táblán hangosan kidolgoz, mindazoknak a tanulóknak, kik ugyanabba az osztályba járnak, ki kell dolgozniok. Ugyanazon osztály tanulóinak ugyanazt kell látniok, gondolniok, hallaniok, tenniök. Valamennyi tanulónak figyelmét a tanító előadására kell fordítani, mert sohasem lehetnek biztosak, hogy mikor szólítják őket fel, akár azért, hogy utána mondják, mit mondott a tanító, akár azért, hogy az olvasott vagy hallott dologról feleljenek, akár azért, hogy a kidolgozott példát fölmutassák, vagy majd a beszédet, majd az olvasást folytassák, ahol a másik abbahagyta, vagy valamely tanuló által az olvasásban, írásban, feleletben elkövetett hibát kijavítsák.
	Egyáltalában ne álljon be soha hosszas csönd, vagy a tanító vagy a tanulók beszéljenek.

2. § Hogyan kell eljárni az együttes tanításnál?

	1. Oly tanulókat, kiknek egyforma képességeik vannak, összeveszünk, s az összes tanulókat csoportokba vagy osztályokba osztjuk; a legjobb, középszerű, s legrosszabb tanulók együvé vétetnek, s így az összes tanulókból három osztályt alkotunk.
	2. Betanítjuk a tanulókat arra, hogy jelekre pl. a kulccsal való kopogtatásra azt tegyék, amit tőlük kívánunk. Megbeszéljük a tanulókkal, hogy ha a kulccsal egyet kopogunk, az az első osztályt illeti; kétszeri kopogásjel a második osztály számára, többszöri kopogás valamennyi tanulónak szól, s hasonlókat. Még könnyebben jár el a tanító, ha az első, második vagy harmadik osztályt tetszés szerint megnevezi, s felelésre fölszólítja. Egyes tanulókat a tanító néven nevez, de ha több hasonló vezetéknevű van, akkor keresztnevüket is hozzáteszi. De arra kell ügyelni, hogy a tanulókat ne meghatározott sorrendben hívjuk föl; ily módon valamennyit szakadatlan figyelésre kényszerítjük.
	3. Megengedjük a tanulóknak, hogy ha társaik olvasásában vagy feleletében hibát vesznek észre, azt kezük feltartásával jelezzék. De hogy a zaj elkerültessék, nem szabad fölállniok, hanem csöndesen helyükön ülve kell maradniok. Ha többen föltartják kezüket, a tanító megnevez valakit, aki a hibát kijavítja; ha ez nem javít helyesen, akkor mást nevez meg, vagy ha szükséges, maga javítja ki a tanulót. A tanító dicsérje meg azokat, kik a dolgot helyesen fogták fel; kijavítja, amiben hibáztak, nagyobb szorgalomra buzdítja őket, s kedvet ébreszt bennük arra, hogy óráról-órára szorgalmasabbak legyenek; igyekszik a hajlandóságot s a reményt, hogy minél többet fognak tudni, fölkelteni.

Fordította: Weszely Ödön

Forrás: Felbiger: Methodenbuch. Közli: Weszely Ödön: Nagy pedagógusok. Neveléstörténeti olvasmányok. Második, javított kiadás, Budapest, 1925. 159-160. o.

I. 39.
Basedow műveiből

Johann Bernhardt Basedow (1723-1790) a német filantropisták egyik legjelentősebb képviselője Comenius, Locke és Rousseau nyomdokain haladt. Pedagógiai reformjainak kidolgozását saját gyermekkori élményei is motiválhatták: az iskolában elszenvedett gyakori és kegyetlen verések miatt elszökött otthonról. Basedow ellenezte a korabeli iskolákban gyakori értelmetlen szótanulást, magolást. Az iskolai oktatás célját a hasznos ismeretek átadásában látta. Legjelentősebb műveiben, a Módszerkönyvben (Methodenbuch, 1770) és a Daniel Chodowiecki realisztikus rézkarcaival megjelentetett Elemi műben (Elementarwerk, 1774) a sokoldalú szemléltetésen alapuló, játékos ismeretszerzés módszerét alkalmazta. Ezt az elvet követte 1774-ben megnyitott bentlakásos nevelőintézetében, a Filantropinumban is, ahol növendékeit a polgári életre kívánta felkészíteni. 

1. Módszerkönyv

A nevelés célja

	A nevelés főcélja az legyen, hogy a gyermekeket közhasznú, hazafias és boldog életre előkészítsük. Ellenben tekintélyes állás, gazdag jövedelem, tudományosság, ügyesség s kellemes külső megjelenés ezek oly előnyök, melyeket csak annyiban szabad megszereztetni, amennyiben a főcélnak nem ártanak.

A tanításról

	Ami a tanítást illeti, annak tartama alatt minden kényszert az iskolai szorgalom előmozdítására, mint a legnagyobb mértékben ártalmasat, elleneznem kell. Talán néhány esetben használ, de sokkal több esetben árt, s nehéz különbséget tenni; így tehát az okos ember számára szabály marad az ily kényszer elkerülése. A legtöbb oly cselekvés, melyet az iskola ki akar kényszeríteni, voltaképp ki nem kényszeríthető; pl. nagyon feszült figyelem, valamire való emlékezés, éles megkülönböztetés, tisztességes szavalás stb.
	Kétféle módja van az ily kényszerítésnek. Először: fenyegetünk vagy büntetünk, s mégis azt óhajtjuk, hogy az ezek által fölébresztett szenvedélyek dacára, a megparancsolt szorgalom létrejöjjön. Ez a zsarnokság egészen céltévesztett. A félelem-, a kedvetlenség, a bosszúság idején nem lehetséges más erők célszerű használata, mint a testi erőké és pedig oly cselekvésekre, melyekben már bizonyos készséggel rendelkezünk. A kényszer másik nemét csak a jövendő időkre való tekintettel gyakoroljuk. Megbüntetünk pl. valamely gyermeket, hogy holnap ilyen meg ilyen módon szorgalmas legyen. Ez a mód ugyan nem mindig téveszti el a célt, de úgy hiszem, mindig fölösleges és a mellékhatások miatt ártalmas. Hiába felelnek nekem azzal, hogy elmondanak néhány esetet, midőn a hathatós kényszernek némely jó eredménye volt; mert nem azt állítom, hogy mindig hatástalan, csupán azt, hogy jobb úton hamarább célhoz érünk, s a veszélyeket, melyeket a kényszer magával hoz, elkerüljük. Fölteszem t. i. hogy mielőtt a tanulónak iskolai munkát adunk, előbb iskolázhatóvá (schulmässig) tesszük, azaz jól neveljük, amennyire ezt kora megengedi. Mielőtt számára megnyílnak az iskola kapui, engedelmesnek kell lennie parancsunk iránt, s követnie fölötteseinek tanácsait. Ha ekkor a tanítást oly kellemessé tesszük, amilyen természeténél fogva lehet, ha a gyermekeket időnek előtte nem akarjuk oly magasságba vezetni, hol szédülniök kell, ha észrevétlen tanítás által a nehézségeket, amennyire lehet, megkönnyítjük, s ha végül a szabály, hogy a nap bizonyos óráiban bizonyos módon dolgozni kell, meg van honosítva, erősen meg vagyok győződve, hogy nincs egy sem közöttük, aki bár képes iskolai szorgalom által közhasznúvá lenni, az iskolai lustaságra adná magát. A nem kényszerített iskolai szorgalom vállalkozásában szerencsésebb és állandó marad; a kényszer azonban azt okozhatja, hogy azok az ismeretek és igazságok, melyeknek a nevelés céljai szerint az egész életen át a legkellemesebbeknek kellene lenni, csak bosszúsággal ismételtetnek, s végül egészen elhanyagoltatnak.
	Emberiség barátai!
	A gyermekek egészségének megtartása céljából állandó szabály legyen, hogy a szorgalom mindazon cselekvései, melyeket épp oly jól lehet járva vagy állva végezni, mint csöndesen ülve, az előbbi módon végeztessenek. Miért üljön minden gyermek mellét a könyv vagy tábla fölé szorítva, ha nagyobb nyomtatás és írás által egy közös iskolai táblán olvasható mindez, s egy ferde felület előtt állva a tanulók a számolás összes műveleteit elvégezhetik?
	A tanterem falának minden részét tanulságossá kell tenni tárgyak és falitáblák által, melyek mellett a körülményekhez képest változtatások lehetségesek. Ez az ügy fontosabb mint gondolnók. Az nem ellenvetés, hogy ez valamivel nagyobb költségbe kerül. Ha az iskolajavítás némi költséggel már megtörtént, a tapasztalat majd megtanít a takarékosságra.

Szóismeret és tárgyismeret

	Ne gyötörjétek tanítványaitokat azzal, hogy parancsszóra könyvnélkülit emlékezetbe véssenek. Mert ha a nyelvekben és a történelemben egyszer jobb módszert használnak, akkor egy gyermeknek sem lesz több gyakorlásra szüksége, mint amennyit teljes készséggel önmaga megszerez. Soha se tanultassátok be a szavak sorozatát, melyekért nem kár, ha később elfelejt; mert könnyű csupa oly verset vagy mondást választani, melyek a férfiú számára is hasznosak lesznek. Szavakat könnyű emlékezetbe vésni, ha az értelem jelentésüket elgondolja vagy a szív átérzi. Minden szót, melyet a gyermeknek betanulásra kiszemeltek, előbb meg kell értetni, s az anyagot amennyire lehet, kellemessé tenni.
	De a dolgok emlékezetbe vésésében való gyakorlás sokkal fontosabb; a célszerű figyelem gyakorlásának, s a gondolatok ismétlésében való gyakorlásnak is nevezhetjük ezt.

2. Elemi mű 

Egy előkelő állású leendő férfiú gyakorlatai a 10-től a 16-ik évig

	Legalább 16 órát van ébren ilyen fiú. Két óra kell a könyveknek, négy az étkezésre és sétára, kettőt időről-időre kapjon a táncmester, a zeneművész, a rajzmester, de a fodrász egyet se, az öltöztető csak perceket.
	1. Még négy óránk van az igazi férfias élet előgyakorlataira. A fiúnak bizonyos mértékben meg kell tanulnia az ácsok, asztalosok, esztergályosok, kovácsok, kőművesek és kertészek szerszámainak használatát, amire néha a háztartásban szükség van. Mert szükség esetén neki magának kell segítenie magán a háziszolgájának utasítást adni.
	2. Már a matematika tanulása előtt egy asztalostól és mechanikustól meg kell tanulnia, hogyan kell használni, részben azonban csak megismerni a legegyszerűbb gépeket és eszközöket: mindenféle emelőt, mérlegrudat és mérleget, függőónt, vizimérleget, ferde síkot, éket, csavart, csigát, hengerkereket, vonalzót, körzőt, mértékeket, háromszögelőt, iránytűt.
	3. Azokat az ügyességeket, melyekkel a veszélyből önmagunkat vagy másokat ki lehet menteni, tapasztalt és óvatos embertől jól meg kell tanulnia: a hegymászást, hogyan kell kötélen lebocsátkozni, hulló tárgyakat, kődobásokat kikerülni, gyönge jégen átmenni, gerendán menni, úszni, evezni, kormányozni, vitorlázni, megrakott szekér rakományát s egy vízi jármű biztonságát megítélni, másokat vízből kimenteni, lőni, védekezni (kutyák ellen is) botokkal, karddal, szablyával. A vadászatot és halászatot nem szabad elfelejteni.
	4. A testi szolgálatok tekintetében szükség esetén nélkülöznie kell tudni idegen segítséget s szolgáknak és inasoknak utasításokat kell tudni adni, felöltözni, ételt és italt a maga számára elkészíteni, tüzet rakni s szobát fűteni, eret vágni, vérző sebet szükség esetén bekötni, utitáskát előnyösen becsomagolni, ágyat vetni, stb.
	5. Minden állapotban hasznára lesz, ha fogalmat szerez a menetelésről, gyakorlatozásról, fordulásokról és kifejlésekről, gyalog és lóháton, szóval legalább egy század katonai gyakorlatairól, amit nem kap anélkül, hogy egy öreg altiszttel ne gyakorolná.
	6. Tizenhatodik éve előtt minden évszakban legalább 14 napot vezetőjével egy földmívesnél kell töltenie, hogy a gazdaember teendőiről szemlélet útján fogalmat szerezzen. S ebben az időben azonkívül, hogy a tanultakat ismétli, egyebet nem szabad tanulnia, mint gazdaságot. Hiszen nem tanul egyebet, mint az első fogalmakat, s a szorgalomnak azt a módját, melyet alkalmaznia kell, hogy ebben a tudományban, ha szükséges, tovább haladhasson. Jó parasztembert vagy nemes embert kell választani, akinek egyúttal konyha- és gyümölcskertje is van. A díszkertészet nem oly szükséges.
	7. Ha a tökéletesítésből a véletlennek semmit sem akarunk átengedni, s a drága utazásokat a 16 éven túl, melyek a helyes nevelés által fölöslegesekké tehetők, el akarjuk kerülni, akkor már ez idő előtt alkalmat kell venni arra, hogy 14 napot egy táborban töltsön, 14 napot egy bányában, 14 napot egy tengeri kikötőben, hol hadihajók vannak, 14 napot egy nagy kereskedő irodájában, 14 napot mint hallgató egy nagy város iskolájában, valamint egy árvaház lelkésze mellett, terjedelmes szegényügy mellett, s 14 napot egy székhelyén az udvarnál. Mindenkor vezetőjével, 16-17 éves korban. Így elég fogalma van e tárgyakról tökéletesebb fogalmak szerzése céljából, ha egyszer arra szüksége volna. Mert 16-20 évig ismét otthon kell foglalkoztatni egy jó baráttal, (ki azonban ne a nevelő legyen), hogy ne legyen ideje léhává és bűnössé lenni.
	8. Időt kell határozni arra, hogy oly iparosok és művészek, kiknek munkájára minden előkelő háznak szüksége van (előkészítve szóbeli tanítással), munkáját szemlélje, s velük beszéljen.
	9. Lassan-lassan szoktatni kell oly fáradalmak elviselésére, minők a férfi életében néha elkerülhetetlenek. Így pl. hideg szobában kitartani, túlmeleget is elviselni, izzadás után léghuzamban lenni, kemény parasztételt enni, nagy fáradság után nem aludni, kemény padon vánkos nélkül elaludni, különböző körülmények között az unalmat elviselni, sötétben s ismeretlen helyen tájékozódni, vagy az eltévedés veszélyeit fölismerni, s elkerülni.

Fordította: Weszely Ödön

Források: Basedow: Methodenbuch für Väter un Mütter der Familien und Völker. Das Elementarwerk. Közli: Weszely Ödön: Nagy pedagógusok. Neveléstörténeti olvasmányok. Második, javított kiadás. Budapest, 1925. 142-145. o.

I. 40.
Salzmann: Okosdi Sebestyén

Christian Gotthilf Salzmann (1744-1811) német pedagógus, Basedow mellett a filantropisták legkiemelkedőbb képviselője volt. Egy ideig a dessaui filantropinumban nevelősködött Basedownál, majd Türingiában, Gotha mellett falusi birtokot, ahol Schnepfental néven megnyitotta saját nevelőintézetét. Művei közül közismertek erkölcsi és vallási tartalmú, nevelő célzatú könyvei (pl. Moralisches Elementarbuch, 1782/83 – ’Erkölcsi kezdőkönyvecske’), valamint nevelési regényei (Krebsbüchlein, 1780 – ’Rákkönyvecske’; Sebastian Kluge’s Lebensgeschichte, 1789 – ’Okosdi Sebestyén’; Conrad Kiefer oder Anweisung zu einer vernünftigen Erziehung der Kinder, 1799 – Konrád Kiefer avagy útmutató az ésszerű gyermekneveléshez; Ameisen-büchlein, 1806 – ’Hangyakönyvecske’.) Legfontosabb művei magyarul is megjelentek. 
	A következő két részlet közül az első a schnepfentali filantropinum hétköznapjait mutatja be. A második egy szatirikus mű, a Rákkönyvecske részlete, amelyben Salzmann fonák módon a helytelen neveléshez ad tanácsokat. Szellemes megoldásával jól szemlélteti a gyakran előforduló korabeli nevelési hibákat.

Okosdi Schnepfenthalba utazik és ott mit tanul

	Másnap jókor reggel elmentem és egyenesen Schnepfenthalba. Hogy az odavaló menetelemnek valami okát adhassam, elvittem magammal tizenöt tojást. Amikor beértem, épen a kút előtt állott egy kis tanulócska, húzott a csatornán egy pohár vizet, s félig kiitta oly édesdeden, mintha bor lett volna.
	Mi van magának a kosárkájában? – kérdé ő.
	Tojás, felelék én, ha venne kegyelmed egynehányat. Mi lesz az ára, kérdé továbbá a tizenöt tojásnak? Én drágás nem lévén, csak iziben megszabadultam tőle.
	Azalatt míg a tojást eladtam, sok apró gyermekek vettek engem körül és mindenről kérdezősködtek, honnan való volnék? ki légyen a nevem? van-e feleségem? gyermekem? de egyszerre csak elszaladtak. Egynek megfogtam a kezét, s kérdém, hová szaladtak a többiek ily hirtelenséggel? Tanulni, mondá ő.
	Mit tanulnak most, kérdém továbbá? Természet históriáját, felele ő, s azzal elfutott és tovább nem tudtam megtartóztatni.
	Én követtem őket nyomban szinte az iskoláig, és megkérdém a tanítót, ha szabad volna-é nékem hallgatni a tanítást?
	Miért nem! felel ő. Abban a szempillantásban csak kipattant egy tanulócska s egy széket hozott alám, hogy ülnék rá.
	Hallottam is én ott egy tanítást, mely én előttem csupa újság volt.
	Gyermekek voltak ott, azok is igen aprók, egy csepp könyvök sem volt, a tanítójoknak sem. A tanító mondá nékiek, ő mutat ma valami frisset, de magoknak kell kitalálni. A gyermekek mindenkép találgatták, végtére csakugyan kitalálták, s kiáltottak: Galamb, galamb az!
	Igenis, felele a tanító, s csakugyan elővett egy eleven galambot. Akkor mindnyájan elnevették magokat, s tapsoltak. Ezután kezdette őket a galambról examinálni.
	Elbeszélem az Exáment, amint megtarthattam.
	T.: Ez tehát galamb. Melyik neme közé tartozik az állatoknak?
	Gy.: A madarak közé.
	T.: A madarak közé? Miért nem a halak közé?
	Gy.: Éj, mivel szárnyok és tollok van.
	T.: Vagynak-é még más egyéb madarak a galambon kívül:
	Gy.: Igenis! A barázda-billegtető, fecske, lúd, gólya, bagoly.
	T.: És ezek mind madarak? Vajjon miért?
	Gy.: Mivel mindenikének szárnya és tolla van.
	T.: Ha hát a galamb madár, mi módon szaporodik?
	Gy.: Tojás által! Tojás által!
	T.: Helyesen! Tojás által. Vagynak-é még a madarakon kívül más egyéb állatok, melyek tojás által szaporodnak?
	Gy.: Igenis. A halak, békák, csigák és cserebogarak.
	T.:Jó. A galambból nem láthatjátok ki, mintegy, mi az ő eledele? kétségkívül a vizen úszkál ide s tova, és ...
	Gy.: Oh nem! Ha a vízben keresné eledelét, bizonyosan a jó Istentől úszólábakkal ruháztatott volna fel, mint a ludak és kacsák.
	T.: Ez talán a vízben szokott fürödni mint...
	Gy.: Ah! mint a gólya és halászka. De úgy hosszú lábainak kellene lenni, mint ezeknek a madaraknak van.
	T.: Valósággal úgy van. E hát úgy gondolom madárkákkal és apró négylábú állatokkal él, mint a sólyom, bagoly s.e.f.
	Gy.: De úgy nem messze mennének az ő rövid gyenge orrokkal, és apró körmeikkel. Magokkal él az.
	T.: Én is azzal tartom. Hasznos-é valamire?
	Gy.: Igenis, megeszi az ember a fiait.
	T.: Egyébre nem hasznos?
	Gy.: Tudom én. Galamb-ganajjal trágyázzák a réteket.
	Ilyen módon ment ez tovább is. Azután meg kellett a gyermeknek a galambok minden részeit, ellenségeit nevezni, micsoda károkat okoz, mely helyen lakik, hányféle neme van. Utoljára meg kellett azt nekik állapítani, micsoda hasonlatosság van egy galamb és egy tehén között.
	Én izogtam, mozogtam a széken, soká volt az nékem, míg hazamentem, hiszen gondolám magamban, ezek mind olyan dolgok, melyeket én értek, és Friderikának megmagyarázhatok. Anélkül is igen örömest hallgatják az efféléket a gyermekek.
	Úgy gondoltam, már vége van a tanulás órájának, de megcsalatkoztam. Ekkor a legelső gyermeknek elő kellett állani, s elmondani, amit az azelőtt való napi tanulásból megjegyzett. Ő a következendőket olvasta: A fűzfa legjobban megfogan a patakoknak, s folyóknak partjain. Ez nem vettetik, hanem a következő módon ültettetik. Márciusban a legerősebb ágak levágattatnak, az alsó részei egy kis folyóvízbe letétetnek mintegy tizennégy napig. Azután a folyóknak, s patakoknak partjain lyukak ásatnak, a fűzfavesszők ebbe tétetnek, s a föld körülte jól megtapodtatik. A fűzfa igen hasznos. Minden három Minden három esztendőben meg lehet őket csonkázni. Az ágait el lehet ültetni, vagy felégetni. A bodnárok abroncsokat hasogatnak belőle, a kosárcsinálók mindenféle kosarakat kötnek belőle, gúzsnak, kasnak is alkalmatos. A juhok jóízűn megeszik gallyait, melyek őszkor levágattatván, megszáraztatnak. Ha nagyra hagyja az ember a fűzfát nőni, deszkákat is hasogathat belőle. Ha a fűzfa megvénül, belől rothadást kap.
	Mihelyt a tanításnak vége lett, becsületesen megköszöntem a tanítónak, hogy énnékem engedelmet adott a hallgatásra, s egyszersmind kívántam, hogy bárcsak a szegény földmívesemberek gyermekei így is taníttatnának, bánkódtam, hogy nekünk elegendő pénzünk nincs gyermekeinknek ilyen nevelő iskolában való taníttatásokra.
	A tanító mosolygott s mondá: vajjon szükség-e erre a pénz? Nincsenek-e szintúgy munkái az Istennek ti nálatok, mint minálunk? Nincsen-e szintúgy értelmetek, szemeitek, mint minékünk azoknak vizsgálására. Miért nem vizsgáljátok azokat? miért nem mutogatjátok gyermekeiteknek?
	Igenis, mondék, de nincsen nékünk ahhoz okosságunk.
	Elhiszem, felele ő, de nékem sem volt ezelőtt ebbe belátásom. Amivel nem bir az ember, azon légyen, hogy megszerezze azt, más értelmes emberektől kérjen tanácsot, szemeit nyissa fel jól, mikor a mezőn van, mindent szemesen megnézzen, szorosan megvizsgáljon és ottan valami jó könyvet is olvasson.
	Megköszöntem tanácsát, azzal elmentem, s az úton tovább is gondolkodtam e dologról.

Fordította: Igaz Simon

Forrás: Salzmann: Okosdi Sebestyén. Közli: Weszely Ödön: Pedagógiai olvasmányok. Szemelvények pedagógiai írók munkáiból tanító- és tanítónőképző-intézetek számára, valamint a pedagógiai továbbképzés céljaira. Budapest, 1917. 188-191. o.

SALZMANN: Rák-könyvetske

Módok arra, hogy magunkat gyermekeink előtt gyűlöletesekké tegyük

Bánjál tsak igazságtalanul velek, ’s önként következik a gyűlölség

	A’ kis Lotti az Attya fűves kertjébe ment. Rakva vala az violákkal. Jé! igy kiálta-fel örömébe: amott szép virágotskák vannak! Teli szedem ruhámat, és Anyámnak egy kis bokrétát kötök. Gyorsan lehajólván egész serénységgel tele szedte ruháját, ’s azzal egy alma-fa alá leűlvén, a’ bokrétát elkészitté.
	Ime készen van! igy szólla, most már kedves Anyámhoz sietek, ’s néki viszem. Mint fog ő ennek örvendeni! ’s én valóba édes egy pár tsókot nyerek.
Hogy az Annya’ örömét nevelje, a’ konyhába lopodzott, egy portzellán tányért vett elé, arra tette a’ bokrétát, ’s úgrálva ment a’ gráditsokon fel az Annyához. Azomban megbotlott – elesett – száz darabokra tört a portzellán tányér, ’s meszsze esett a’ bokréta. Az Annya, ki a házba hallotta az esést, töstént az ajtó előtt termett, ’s meglátván a’ szét töredezett tányért vissza fordúlt, egy alkalmas vastag veszszőt vett-elé, ’s a’ nélkül, hogy tsak egy szóval is tudakolta vólna, mit akart gyermeke a’ tányérral mivelni, egész dühösséggel neki ment.
	Ez az ijedtség’, az esés miatt, az eltört tányér, ’s a’ veszsző látására fél hóltan, egyebet szóllani nem tudott, tsak édes Anyám! édes Anyám! De mind ez semmit se segített rajta. Te kis Bestia! igy szólla az Annya, eltörni egy ilyen szép tányért! ’s keményen megverte.
	Lotti méregbe jött, látván hogy illyen tiszta igazságtalanságot követtek-el rajta. Sokáig elnem felejthette, ’s soha se júta többet eszébe, hogy az Annyának bokrétát kössön.

Módok arra, hogy a’ gyermeket bosszúállókká tegyük

Ha haragusznak, mindég adj valamit, a’ mire haragjokat kiönthessék

	 Ha a’ kis Jóska elesett, vagy valamiben magát megütötte mindég anyira jajgatott, hogy az egész házat fellármázta. Elé fútottak szűléi, nyúghatatlankodtak, és igyekeztek elhallgattatni, még pedig a’ következendő módon: kérdezték tölle, hol esett-el? mibe ütötte meg magát? az után ostort vettek elé, vagy veszszőt, rá-vertek arra, a’ mit ötet megbántotta. Te csúf kő! hogy buktattal-el a’ kis Jó’skát! megtanitalak betsületre! Semmire kellő szék! Több izben megütötted szegény gyermekem fejét’ fejét; megverlek úgy, hogy soha se feljeted-el! Így szóllottak, azután az ostort a’ Jóska’  kezébe adták, hogy ő is megverje, ’s így csendesitették le. 
	Soha se vólt makatsabb, mint mikor az annya megakarta mosdatni. Az annya a’ helyett, hogy kedvét szegte, ’s megértette vólna vele, hogy higeszüsége miatt ábrázatját miként mázolta-bé, mindég a szegény Philáxra vetette a’ hibát. Ott van la, mondta, az az átkozott kutya, újjra veled vólt, és elmázolta orczádat. Leszsz gondom! ezért meg fogjuk verni. Aztán mindég szemmel tartotta Jóska a’ kutyát. Alig végződött a’ mosdás, ’s azonnal a’ szegény kutya’ verése elkezdődött.
	Ílyen módon lassan-lassan hozzá szokott ahhoz,  hogy mihelyt valami nem inye szerént esett, azért azon öntse-ki mérgét, a’ mit legelől talál. 
	Mivel rendszerént a’ szólgáló vólt mellette, haragját ezzel éreztette. Hozzá-ütött, megkörmölte, megmarta. Többször látta ezt az annya, és benne semmi helytelenséget sem talált.
	Midőn egyszer a’ szólgáló’ ábrázatját megkörmölvén, ez azon anyira felindúlt vólna, hogy kezét megüsse, nagy lárma támadott. A’ szüléi szidták, motskolták a’ szólgálót. Mit gondolsz, mondának, hogy kezedet a mi gyermekünkre mered tenni? Jól látod, hogy kis gyermek. Nem szakad szerte mindjárt vastag paraszt bőröd.
	’S történt elkellett a’ szólgálónak a’ háztól takarodni. 
	Így nevelkedett a’ kis Jóska, a’ ki nagy korában egy nehány izben öreg szűléire reávert, és azokat a’ legundokabb beszédekkel illette; a’ ki mind azokra, kik őtet megbántották, dühösön reá-rohant, és a’ ki, ha az embereken boszszúját nem álhatta, öszverontotta a’ székeket, ’s a’ korsókat a’ főldhez verte.  

Módok arra, hogy a’ gyermekeket hazugságra tanitsuk

Bűntesd-meg gyermekeidet midőn igazat mondanak

	Ferkó egyszer egy legyet elakarván fogni, midőn utánna kapott, úgy hozzá ütött az Attyja’ űveg korsójához, hogy ez a’ főldre esvén, több darabokra tört. A’ gyermek magánkivűl vólt, úgy megijedett. Azomban igy gondoskodott, tsakugyan legjobb, hogy töstént az Atyádhoz menj, és te magad vald-meg, mit tselekedtél. Jajgatva kereste az Attyját, ’s végre megtalálta a’ kertben, óh Atyám! Atyám! monda, ne haragudj-meg, egy legyet a’ hogy megakartam fogni, a’ te üveg korsódat levertem. – Mit? az üveg korsót? ’s eltörted?
	Igen is eltörtem, kedves Atyám! de nem akaratomból.
	Ejnye, Istentelen fattyú! várj, mert megkorsózlak én úgy, hogy soha el nem felejted.
	Oh Atyám, mit akarsz! kedves Atyám! kedves Atyám! veszszőt vágsz, tám meg akarsz verni? Oh én – kérlek, kérlek, - a ’mig élek.
	Istentelen gyermek –
	Oh Atyám, megversz –
	Hát tsak ugyan –.
	Engem halálra – halálra versz engem –
	Egész életedbe nem jő meg az eszed.
	Jaj, karom! a’ karom! szűnj-meg Atyám! a’ mig élek soha többé nem tselekszem.
	Oh Istenem, a’ karom! a’ karom!
	Más alkalmatossággal Ferkó egy könyvet forgatott kezében. Mikor nem is vélte, lesikámlott a’ könyv, ’s megakarván kapni, egy levelet fogott meg, és – retts – azonnal egy levél kettőbe szakadott. Ki ijedett-meg inkább, mint Ferkó! bé-tevé a’ könyvet, ’s tsendesen viszszahelyheztette oda, a ’ honnan elvette vólt. –
	Két nap múlva valamit akarván az Attyja a’ könyvben keresni, reá akadott az elszakadott levélre. Mindjárt kérdezte Ferkót, hogy nem tudja-é ki szakasztotta-el a’ levelet? Ferkó megvallotta, de egyszer’smind elébeszélte azt is, hogy történt az egész dolog, és könyörgött, hogy azért az Attyja ne verje meg,
	De mind az semmit se használt. Ferkó újra ólyan derekasan kikapta a’ részét, mint mikor az űveg korsót eltörte vólt. –
	Midőn e’ szerént látta, hogy az Attyja egyáltaljában nem örömest halgatja az igazat, lassan-lassan el kezdé attól magát szoktatni.
	Ha azután valamit hibázott, soha-se vallotta meg, hanem vagy általjában eltagadta, vagy valakire másra kente.
	Minthogy szeles vólt, vagy üvegeket, vagy edényeket tört-el, de mindenkor úgy kitudta magát menteni, hogy a’ hiba soha se háramlott reája. Most a szél törte-ki az ablakokat, ’s dőjtette el az üvegeket, majd a’ matska szökött-fel az asztalra, ’s törte-öszve a’ tsészéket.
	Egyszer egy tányér ’sirt öntött köntösére, a’ helyett, hogy azt az Attyjának megvallotta vólna, szép tsendesen felakasztotta köntösét a’ szokott helyre. Másnap midőn felakarta venni nagy jajgatva az Attyjához szaladott. Atyám! Atyám, kiáltott neki, nézzed tsak a’ köntösömet, valaki ’sirt öntött rea, ’s egy nagy petsétet ejtett belé – óda van a’ szép köntösöm!
	Nem te magad tselekedted-é? kérdezé az Attyja. Én felelé, elnem pusztítom a’ köntösöm! Nem biz’ én nem tselekedtem azt. –
	Igy mindég szerentsésen megmenekedett Ferkó. Ha hazudott, a’ legrosszabb tettei bűntetlen maradtak. Ha igazat mondott, verést kapott, ő vólt-é az óka, hogy a’ hazugságra adta magát?

Fordította: E. H. J.

Forrás: Salzmann: Rák-könyvetske, vagy Útmútatás az Okossággal Ellenkező Gyermek-Nevelésre. Salzmann Chr. Gotth. után Forditotta egy Nevelő. E. H. J. Kolozsvárt, 1832. 3-4.; 43-45.; 95-97. o.

I. 41. 
Pestalozzi: Egy remete esti órái

Johann Heinrich Pestalozzi (1746-1827) svájci pedagógus gyakorló nevelőként és nevelési tárgyú könyvek szerzőjeként egyaránt kiemelkedő alakja az egyetemes nevelés történetének. Hatása nem korlátozódott saját korára. A 19. és a 20. század iskolai reformmozgalmaiban szívesen építettek pedagógiai elveire, amelyek közül az egyik legfontosabb a „kéz a fej és a szív” harmonikus kiművelését tűzi ki célul. Az Egy remete esti órái című aforisztikus műve (Die Abendstunde eines Einsiedlers, 1780) neuhofi mintagazdaságának kudarca után született. Benne Pestalozzi az emberi élet alapkérdéseit, az ember tulajdonságait, a nevelés céljait firtatja.    

[A nevelőnek s vezetőnek ismerni kell az embert!]

	Az ember, aki egyaránt ugyanaz a trónon és a lombsátor árnyában, az ember a maga lényegében micsoda? Mért nem mondják meg ezt a bölcsek? A fennkölt szellemek mért nem érzik meg, micsoda az ő nemük? Használja-e ökrét a paraszt anélkül, hogy ismerné? A pásztor nem kutatja-e juhainak természetét?
	És ti, akik az embert fölhasználjátok, s azt mondjátok, hogy őrzitek és legeltetitek, vesztek-e annyi fáradságot, amennyit a paraszt ökrének szentel? Van-e annyi gondotok rá, amennyit a pásztor juhaira szán? Bölcsességetek vajon a saját nemetek ismerete-e, s jóságotok a nép fölvilágosodott pásztorainak jósága-e?
	Mi az ember, mire van szüksége, mi emeli s alacsonyítja le, mi erősíti s mi gyöngíti, ezt kell tudniok a népek pásztorainak s ezt kell tudnia az embernek a legalacsonyabb kunyhóban is.
	Mindjobban érzi az emberiség ennek a szükségét. Mindinkább tör fáradsággal és munkával és belső hajtóerővel fölfelé. Ezért hervadnak el nemzedékek kielégítetlenül, ezért végzi napjait annyi ember azzal a panasszal, hogy pályájának befejezése nem elégítette ki őt. Végük nem megérése az évszak tökéletes gyümölcseinek, melyek hivatásuk betöltése után a téli nyugalomba süllyednek.

[Az emberi természet tanulmányozása megmutatja a kiművelés útját]

	Miért kutatja az ember az igazságot rend és végcél nélkül? Mért nem kutatja saját természetének szükségleteit, hogy arra építse életének örömeit és áldását? Miért nem keresi azt az igazságot, mely őt legbensejében megnyugtatja, mely erőit kifejti, napjait földeríti s éveit boldoggá teszi?
	Legbensőbb lényünk kielégítése, természetünk tiszta ereje, életünk áldása, te nem vagy álom! Téged keresni, téged kutatni az emberiség célja és hivatása s az én vágyam is te vagy, s az én legbensőbb vágyam is keresni az emberiség célját és rendeltetését!
	Mely úton foglak megtalálni, igazság! amely természetem tökéletesítéséig fölemel? Az ember vágyaitól űzve az utat ehhez az igazsághoz természetének legbensejében találja meg.
	Az emberiség valamennyi tiszta áldást hozó ereje nem a művészet vagy véletlen ajándéka. Az ember belsejében szunnyadnak ezek az erők csiráikkal együtt. Kiképzésük az emberiség általános szükséglete.
	Az élet álláspontja, az ember egyéni hivatása, te vagy természet könyve! Benned van ennek a bölcs vezetőnek ereje és rendje s minden iskolai képzés, mely nem az emberképzésen alapszik, tévútra vezet!
	A kielégített csecsemő ezen az úton tudja meg, mi neki az ő édesanyja, s ez kiképzi benne a szeretetet, a hála lényegét, mielőtt a gyámoltalan a kötelesség és köszönet hangját hallatni tudná; s a fiú, ki atyja kenyerét eszi, atyja tűzhelyénél melegszik, ezen az úton találja meg tudása és gyermeki kötelessége áldásait.
	Minden emberiesség lényegében egyforma s kielégülésének csak egy útja van. Ezért az az igazság, melyet lényegünk bensejéből merítünk, általános emberi igazság lesz, egyenlő igazság lesz a vitatkozók között, kik ezrével fognak leplén civódni.
	Ember, te magad, erőidnek belső érzése az alakító természet előrajza.

[A nevelés általános és szociális célja]

	Az emberi természet belső erőinek általános kifejtése tiszta emberi bölcseséggé, – ez a legalacsonyabb embernél a művelés általános célja. Bölcsességének és erőinek alkalmazása az emberiség különleges egyes helyzeteiben és körülményei között, – ez a hivatásbeli vagy állásbeli műveltség. Ennek mindég alá kell rendelve lennie az emberművelés általános céljának.
	Az ártatlanságon s egyszerűségen alapuló bölcsesség és erő minden helyzetben s minden mélységben az emberiség áldásos része, mint ahogyan minden magasságban kikerülhetetlen szükséglete.
	Aki nem ember, nem az ő erőiben kiművelt ember, annál hiányzik az alap az ő közelebbi hivatására, az ő különleges helyzetére való kiképzéshez, s ezt a hiányt az állás semmiféle külső magassága nem menti. Vannak szakadékok az atya és a fejedelem között, a nehéz kenyérgonddal küzdő, szűkölködő s a még nehezebb gondok alatt nyögő gazdag, a tudatlan asszony és a hírhedt sokat tudó, a lomha álmodozó és a lángész között, kinek sasereje az egész világra kihat.
De ha egyikből az ő magasságában hiányzik a tiszta emberiesség, akkor sötét felhők fogják őt körül, míg az alacsony kunyhóban kifejlett emberiesség tiszta, magasztos, kielégített emberi nagyságot sugároz maga körül.
	Az emberiség kiművelt ereje, – erős tetteinek és nyugodt élvezetének e forrása, – nem kiformálatlan ösztön s nem megtévesztő tévedés.
	A természet útjának, mely az emberiség erőit föltárja, nyíltnak és könnyűnek kell lennie, s az igazi megnyugtató okosságra való emberképzésnek egyszerűnek és általánosan fölhasználhatónak kell lennie.
	A természet összes erőit kitárja a gyakorlat által s ezeknek az erők növekedése azon alapszik, hogy őket használjuk.
	Az emberiség kiművelésének rendje nem más, mint ismereteinek, képességeinek s hajlamainak gyakorlása és alkalmazása.

Fordította: Weszely Ödön

Forrás: Pestalozzi: Egy remete esti órái. Közli: Weszely Ödön: Pedagógiai olvasmányok. Szemelvények pedagógiai írók munkáiból tanító- és tanítónőképző-intézetek számára, valamint a pedagógiai továbbképzés céljaira. Budapest, 1917. 224-226. o.

I. 42. 
Pestalozzi: Lénárd és Gertrúd

Pestalozzi Lénárd és Gertrúd című regénye (1781) sikert és elismertséget hozott szerzője számára. Az olvasmányos – helyenként szentimentális – stílusban megírt tanulságos történet hamar népszerűvé vált az egyszerű sorból származó olvasók körében is. Az első idézett részletből Lénárdot, a családszerető, ám gyenge akaratú kőművest és feleségét, az erős lelkű és határozott egyéniségű Gertrúdot ismerjük meg. Lénárd nem tud ellenállni az alkohol csábításának, s ez a családot anyagi romlásba dönti. Gertúd végső elkeseredésében a felvilágosult gondolkodású földesúrhoz, Arnerhoz fordul segítségért: szabadítsa meg a falut rossz szellemétől, a bíró-kocsmáros Hummeltől. 
	A második közölt részlet Gertúd nevelési módszerét mutatja be. A  párbeszédből kitűnik: kis gyermekeit racionális érvekkel és lelkiismeretre ható magyarázatokkal veszi rá arra, hogy lássák be hibáikat. 

Egy jószívű férj, ki feleségét és gyermekeit mégis szerencsétlenné teszi

	Lakik Bonnalban egy kőműves. Lénárdnak hívják, feleségét pedig Gertrúdnak. Hét gyermeke van, s jó jövedelme. De az a hibája, hogy gyakran korcsmába csábíttatja magát. Mikor ott üldögél, úgy cselekszik, mint aki esztelen; s vannak a faluban ravasz és álnok legények, kik abból élnek, hogy a becsületes és egyszerű embert rászedik, s zsebükből a pénzt kicsalják. Ezek ösmerték a jó Lénárdot s az italozás mellett gyakran játékra csábították, s megfosztották keserves keresetétől. De valahányszor ez este megtörtént, – reggel Lénárd bánta a dolgot; – mikor látta, hogy Gertrúd és gyermekei nélkülöznek, annyira szívére vette ezt, hogy reszketett, sírt, s szemeit lesütve, rejtegette könnyeit.
	Gertrúd a legjobb asszony a faluban; de ő és gyermekei abban a veszedelemben forognak, hogy atyjuktól és viskójuktól megfosztva, elszakadva, a legnagyobb nyomorba süllyedjenek, mert Lénárd nem tudott lemondani az italról.
	Gertrúd látta a veszedelmet, s át volt tőle hatva szíve mélyéig. Mikor füvet hozott a rétről, mikor szénát vitt a padlásról, mikor a tejet fejte a tiszta sajtárba: ah, mindig az a gondolat aggasztotta, hogy a rétet, a szénapadlást, a fél viskót nemsokára elveszik tőle. S ha gyermekei körötte álltak, s ölébe tolongtak, bánata még nagyobb volt, s mindig könnyek folytak végig orcáin.
	Eddig ugyan el tudta rejteni gyermekei elől csöndes sírását, de az utolsó húsvét előtti szerdán, mikor férje nagyon soká nem jött haza, fájdalma elhatalmasodott fölötte, s a gyermekek észrevették könnyeit.
	– Óh, édes anyánk, – kiáltották mindnyájan, – te sírsz! – s még szorosabban simultak hozzá. Aggodalom és félelem mutatkozott minden mozdulatukban. Aggódó zokogás, mély, levert álmélkodás és csendes könnyek vették körül az anyát és még a karon ülő kis csecsemő is eddig ismeretlen fájdalomérzést mutatott. A kisded bánatának és félelmének első kifejezése merev szeme, mely legelőször pillantott rá mosoly nélkül, keményen és aggódva, mindez végleg megtörte szivét. Panaszai most hangos jajveszékelésben törtek ki, s valamennyi gyermek és a csecsemő is együtt zokogott az anyával s kétségbeejtő volt a jajveszékelés, midőn Lénárd az ajtón belépett.
	Gertrúd arcával az ágyra borulva feküdt, nem hallotta az ajtó nyílását s nem látta a belépő apát. A gyermekek sem vették észre, ők csak a jajgató anyát látták, csüggtek karján, nyakán, ruháján. Így találta őket Lénárd.
	Isten a mennyekben látja a nyomorultak könnyeit, s jóra fordítja bánatukat.
	Gertrúd könnyein Isten megkönyörült. Isten könyörülete vezette Lénárdot ehhez a látványhoz, mely lelkét annyira áthatotta, hogy minden tagjában reszketett. Halott halavány lett, s gyorsan és töredezetten alig tudott ennyit mondani: «Úr Jézus, mi ez?» Csak ekkor látta őt meg az anya, csak ekkor látták őt meg a gyermekek, s a panasz hangos kitörése elült. «Óh, édes anyánk, az apa van itt! » kiáltották a gyermekek, s már a csecsemő sem sírt.
	Mint ahogyan a hegyi patak, vagy az emésztő láng is végül csillapodik, úgy enged a vad kétségbeesés is, s csöndes, aggodalmas gonddá alakul.
	Gertrúd szerette Lénárdot s jelenléte legmélyebb fájdalmában is enyhülés volt neki, s Lénárdot is elhagyta első ijedelme.
	«Mi ez, Gertrúd», – mondá Lénárd – «mi ez a szörnyű jajgatás, melyben találtalak?»
	«Óh, kedves uram, sötét gondok borítják szívemet, s ha te távol vagy, bánatom még jobban emészt. »
	«Gertrúd» válaszolt Lénárd  – «tudom, miért sírsz, – én nyomorult!»
	Gertrúd ekkor eltávolította gyermekeit, s Lénárd fejét ölébe rejté, s nem tudott szólni.
	Gertrúd hallgatott egy ideig, s csöndes fájdalommal dőlt urára, ki mindjobban zokogott, s aggódott ölén.
	Eközben Gertrúd erőt vett magán és neki bátorodott, hogy megmondja férjének, ne tegye ki továbbra is gyermekeit ennek a szerencsétlenségnek és nyomornak.
	Gertrúd jámbor volt s hitt Istenben, s mielőtt szólni kezdett, halkan imádkozott uráért és gyermekeiért s szíve láthatólag fölvidult; ekkor így szólt: «Lénárd, bízzál Isten irgalmában s végy bátorságot arra, hogy helyesen cselekedjél.»
	«Oh, Gertrúd, Gertrúd! » – mondta Lénárd és sírt, s könnyei patakokban folytak.
«Oh, édesem, légy erős!» – mondta Gertrúd, – és bízzál a mennyei atyában, majd jobban megy így minden! Szívemig hat, hogy én vagyok oka könnyeidnek. Szerettem volna előtted minden bánatomat elhallgatni. Tudod, hogy melletted beérem kenyérrel és vízzel, s a csöndes éjféli óra gyakran vidám munkaidő érted és gyermekeimért. De ha eltitkolnám azt az aggodalmamat, hogy ez életben egykor még meg kellene válnom tőled és édeseimtől, nem volnék gyermekeim anyja, s nem volnék hozzád hűséges. Óh, drága uram, most még gyermekeink szeretnek és hálásak irántunk; de Lénárdom, ha nem maradunk szülők, akkor szeretetük és jóindulatuk, melyekre mindent építek, szükségkép elvész. Aztán gondold meg, mit éreznél, ha Miklóskádnak egykor nem volna kunyhója, s szolgának kellene lennie, neki, aki már most is a szabadságról szeret beszélni, meg saját nyájáról; Lénárd, ha ő és valamennyien a mi hibánkból elszegényedve szívükben nem volnának hálások irántunk, hanem sírnának miattunk, szülőik miatt, élhetnél-e Lénárd, s tudnád-e nézni, hogy a te Miklósod, a te Jónásod, a te Lizikéd, a te Annuskád földönfutókká téve, idegen tűzhelyeknél volnának kénytelenek kenyeret keresni? Meghalnék, ha ezt kellene látnom!» – Így szólt Gertrúd s könnyek folytak végig orcáin.
	S Lénárd nem kevésbé sírt. «Mit tegyek? Én szerencsétlen! Mit csinálhatok? Még nyomorultabb vagyok, mint amilyennek te tudsz, óh Gertrúd, Gertrúd!» – Aztán megint hallgatott, kezeit tördelte, s hangos kétségbeeséssel sírt.
	«Oh, édesem, ne csüggedj, bízzál Isten irgalmában. Oh drága, bármi legyen is, beszélj, hogy segítsünk magunkon és tanácskozzunk. »

[…]

Az ilyen oktatást megértik és a szívhez szól; de az édesanya az, aki adja

	«De, édesem, hogy volt a héten a jó cselekvésekkel?»
	A gyermekek egymásra néznek és hallgatnak.
	Anya. Annuska, helyesen cselekedtél a héten?
	Annuska. Nem, édes anyám, hiszen tudod, a kis öcsikével!
	Anya. Annuska, baj történhetett volna a gyerekkel; már megesett, hogy az így magára hagyott gyermek megfulladt. S aztán gondold meg, mi volna, ha téged egy kamrába zárnának s étlen, szomjan kiabálni engednének. A kis gyermekek, ha sokáig magukra hagyják őket, rémülnek s oly rémítően kiáltoznak, hogy egész életükre megnyomorodhatnak. Annuska, Isten tudja, így nem volna szabad egy percre sem elmennem hazulról, ha attól kellene tartanom, hogy te nem viseled gondját a gyermeknek.
	Annuska. Hidd el, édes anyám, nem fogok soha többé elmenni mellőle.
	Anya. Bízom Istenben, hogy nem fogsz többet így megrémíteni.
	És Miklós, hogy ment nálad a dolog?
	Miklós. Nem tudok semmi rosszat.
	Anya. Nem jut már eszedbe, hogy hétfőn a kis Margitot fellökted?
	Miklós. Nem akarattal tettem, anyám.
	Anya. Még csak az kellene, hogy szándékosan tedd! Nem szégyenled, ilyet mondani?
	Miklós. Sajnálom, édes anyám, nem teszem többé.
	Anya. Ha egyszer nagyra nősz, s akkor is mint most, nem vigyázol arra, ami körülötted és melletted van, saját károdon fogod megtanulni. Már a fiúk között is a meggondolatlanok mindig veszekedésbe s verekedésbe keverednek, s attól tartok, kedves Miklósom, hogy te a te meggondolatlanságoddal sok bajt és gondot zúdítasz nyakadba.
	Miklós. Majd vigyázok, édes anyám.
	Anya. Vigyázz, édesem, s hidd el, ez a meggondolatlanság nagyon szerencsétlenné tehet.
	Miklós. Tudom, édes anyám, s hidd el, nagyon fogok vigyázni.
	Anya. És te, Lizi, hogyan viselted magadat e héten?
	Lizi. Nem tudok semmit erről a hétről, édes anyám.
	Anya. Biztos vagy benne?
	Lizi. Amint én emlékszem; nem tudok semmit, édes anyám, különben szívesen megmondanám.
	Anya. Hogy te mindig ily sok szóval felelsz, akkor is, ha semmit sem tudsz, mint mások, akkor, mikor sok mondani valójuk van.
	Lizi. Mit mondtam, édes anyám?
	Anya. Semmit és mégis sokat feleltél. Ez az, amit már ezerszer mondtunk neked; nem vagy szerény, nem gondolod meg, mit beszélsz, s mindig beszélned kell. Mért kellett neked éppen tegnapelőtt a kisbírónak megmondani, hogy tudod, hogy Arner nemsokára jön.
	Lizi. Sajnálom, édes anyám!
	Anya. Már sokszor megmondtuk neked, hogy nem kell mindenről, ami téged nem illet, beszélned, s különösen idegen emberek előtt; s mégis mindig megteszed. Ha most édes atyádnak nem lett volna szabad megmondania, hogy már tudja ezt, s a te fecsegésed miatt kellemetlensége lett volna?
	Lizi. Nagyon bántana; de sem te, sem ő, egy szóval sem mondtátok, hogy ezt senkinek sem szabad tudni.
	Anya. Ha édes atyád hazajön, majd megmondom neki, hogy minden szóhoz, melyet a szobában mondunk, hozzá kell tenni ezentúl: «ezt Lizi a szomszédoknak és a kútnál elmondhatja, de ezt nem, ezt sem, s ezt megint nem!» Ím aztán pontosan fogod tudni, miről szabad csacsognod.
	Lizi. Bocsáss meg, édes anyám, nem így gondoltam.
	Anya. Egyszer s mindenkorra megmondtuk, hogy ami téged nem illet, arról nem szabad fecsegned; de hiába! Erről a hibáról téged nem lehet leszoktatni másképp, mint szigorúsággal, s ha még egyszer rajt érlek ilyen meggondolatlan fecsegésen, előveszem a vesszőt.
	Könnyek szöktek Lizi szemébe, mikor édesanyja a vesszőről beszélt. Az anya észrevette s így szólt hozzá: «Lizi, a legnagyobb szerencsétlenségek származnak a vigyázatlan fecsegésből, s erről a hibáról le kell szoknod.»
	Így beszélt az anya mindenkivel, még a kis Gittával is: «Nem szabad a levest oly türelmetlenül követelni, mert máskor még tovább fogsz várni rá, vagy pedig másnak adom.»
	Mindezek után elimádkozták a gyermekek mindennapi imájukat, s ezután azt a szombatesti imát, melyre Gertrúd őket tanította.

Forrás: Pestalozzi: Lénárd és Gertrúd. Közli: Weszely Ödön: Pedagógiai olvasmányok. Szemelvények pedagógiai írók munkáiból tanító- és tanítónőképző-intézetek számára, valamint a pedagógiai továbbképzés céljaira. Budapest, 1917. 228-233. o.

I. 43.
Pestalozzi levele egy barátjához stansi tartózkodásáról

A francia forradalom hadi eseményei Svájcra is átterjedtek. 1798 márciusában összeomlott a régi sváci köztásrsaság, amely kantonok laza szövetségeként (Eidgenossenschaft) működött. Helyét a francia mintára megszervezett, központosított hatalmat gyakorló Helvét Köztársaság vette át. A kantonok többsége alávetette magát a francia csapatok jelenlétére támaszkodó új államapparátus intézkedéseinek, kivéve a kis Nidwaldent. A helybeliek ellenállását fegyveres erőszakkal törték meg, aminek következtében gyerekek tömegei jutottak árvaságra. Az új köztársaság direktóriuma 1789 decemberében Pestalozzit bízta meg azzal, hogy létesítsen számukra egy menhelyet, ahol gondozásban és nevelésben részesülhetnek. Az árvaház céljaira egy hegyi falu, Stans mellett kapott helyet, a Szent Klára orsolyita kolostor épületének egyik szárnyában. Az intézet 1799. január14-én nyílt meg. Pestalozzi egy szolgáló segítségével mintegy nyolcvan leromlott állapotban levő, majdhogynem teljesen elzüllött gyereket kezdett el gondozni, nevelni. A foglalkozások középpontjában az érzelmi-erkölcsi nevelés állt, az elemi ismeretek tanítására csak később került sor. 
	Pestalozzi nehéz helyzetben volt: komolyabb segítségre nem számíthatott, és a falucska katolikus lakói is gyanakodva fogadták a protestáns idegent, aki ráadásul a gyűlölt államhatalom képviselőjeként jelent meg. A hadi események végül ugyanazon év júniusában közbeszóltak: az árvaház helyiségeit hadikórházzá kellett átalakítani. A teljesen kimerült, megrendült egészségű Pestalozzi 1799. június 9-én hagyta el a falut. A gyerekeket nagyobb részét rokonaiknál helyezték el, huszonkettőt pedig egy lelkipásztor vett magához. 
	A következő részletek jól tükrözik Pestalozzi heroikus erőfeszítését ebben az embert próbáló helyzetben. Következetes munkája nem maradt eredménytelen, de az intézet idő előtti, kényszerű bezárás miatt nem volt alkalma befejezni azt, amit elkezdett. 

	Eleinte ágyak hiányában éjszakára haza kellett küldenem a szegény gyermekek jó részét. Ezek azután reggel, amikor visszatértek, mind tele voltak férgekkel. A legtöbb gyerek belépése idején olyan állapotban volt, amely múlhatatlan következménye szokott lenni az emberi természet végletes elhanyagolásának. Sokan belépésükkor egészen rühesek voltak, úgyhogy alig tudtak járni; soknak a fején sebek fakadtak; sokan rongyokban voltak, s ezekben hemzsegtek a férgek; sokan oly soványak, mint a kiaszott csontváz, sárgák, vigyorgók, szemük tele félelemmel, homlokuk a bizalmatlanság és a gond redőivel; némelyek vakmerően szemtelenek, koldulásban, színlelésben és mindenféle hamisságban gyakorlottak; mások, akiket a nyomor lesújtott, türelmesek voltak, de bizalmatlanok, szeretetre képtelenek és félénkek. Akadt aztán köztük néhány elkényeztetett is, aki valamikor jómódban élt: ezek tele voltak igényekkel, összefogtak egymással, a koldusgyermekeket és a házi szegények gyermekeit megvetették, nem is érezték jól magukat ebben az új egyenlőségben, s a szegénygondozás úgy, ahogy történt, egyáltalán nem egyezett meg életük régebbi szokásaival, következőleg nem felelt meg kívánságaiknak. A tunya tétlenség, a szellemi képességek és a legfontosabb testi készségek gyakorlásának hiánya általános volt köztük. Tíz gyermek közül alig egy ismerte az ábécét. Az iskolai oktatás egyéb tárgyairól vagy a nevelés lényeges eszközeiről még kevésbé lehetett szó.
	De az iskolai műveltség teljes hiánya volt éppen az, ami engem a legkevésbé nyugtalanított. Bízva az emberi természetnek azokban az erőiben, amelyeket Isten a legszegényebb és legelhanyagoltabb gyermekekbe is beleoltott, nemcsak korábbi tapasztalásom tanított meg régen arra, hogy ez a természet a szenny és durvaság, az elvadultság és a züllöttség közepett is nagyszerű képességeket és készségeket bontakoztat ki, hanem mostani gyermekeimben is, durvaságuk ellenére, mindenütt a természetnek ezt az eleven erejét láttam előtörni.
[…]
	Könnyeim együtt hullottak az övéikkel, és mosolygásom kísérte az övékét. Nem a világban, nem Stansban voltak, hanem nálam voltak, és én őnáluk voltam. Ételük az enyém is volt, italuk az enyém is volt. Semmim nem volt, sem háztartásom, sem barátom, sem szolgám: ők voltak mindenem. Ha egészségesek voltak, köztük voltam; ha betegek voltak, mellettük voltam. Velük aludtam. Utolsónak feküdtem le este, és elsőnek keltem fel reggel. Mikor már az ágyban voltak, imádkoztam velük, és tanítgattam őket, míg el nem aludtak; maguk kívánták így. Minden pillanatban a kettőzött ragályozás veszedelmétől körülvéve, magam tisztítottam meg ruhájukat és testüket a majdnem legyőzhetetlen piszoktól. Csakis ily módon vált természetesen lehetségessé, hogy a gyermekek mindinkább mellém szegődtek, némelyek oly bensőségesen, hogy mindannak, ami ostobát és szégyenletest szüleiktől és barátaiktól felőlem hallottak, ellene mondtak. Érezték, hogy igazságtalanság történik velem, és szinte azt mondanám, hogy kétszeresen szerettek ezért. Ámde mit ér, hogy a fiókák a fészekben szeretik anyjukat, ha a mindnyájukat halállal fenyegető ragadozó madár mindennap ott kering a fészkük felett!

[…]
	Többüknek beteges állapota azonban meglehetősen hosszan eltartott, és a szülők befolyása miatt még csak rosszabbodott. Te szegény gyermek, mily nyomorúságos színben vagy! Annyira még mindig el tudlak látni én is, mint ahogy itt vagy ellátva, jer haza! Így beszélt hangosan valamennyi gyermek előtt, mikor a szobába lépett, számos olyan anya, aki koldulva szokott gyermekével házról házra járni. A vasárnap ez időben szörnyű nap volt nekem. Ilyenkor csoportosan jöttek az efféle anyák, apák, fiú- és leánytestvérek, bevonták gyermekeimet az utcán és a házban minden sarokba, többnyire könnyes szemmel beszéltek velük, úgyhogy ezután gyermekeim is sírtak, és hazavágyódtak. Hónapokon át úgyszólván nem volt vasárnap, hogy többüket el ne csalogatták volna; de mindig újra mások jöttek helyettük. Nemsokára úgy voltunk, mint egy galambházban, ahol egy-egy galamb majd be-, majd kiröpült.

[…]
	Az ilyen éppen zsendülő intézetben ennek a váltakozó be- és kirepülésnek következményit könnyen el lehet képzelni.
	Szülők és gyermekek hovatovább azt vélték, hogy személyes kegyben részesítenek engem, ha maradnak; sokan közülük pedig érdeklődtek a kapucinusoknál és másutt is, vajon én már csakugyan semmi mást nem tudok szerezni magamnak, hogy a gyermekek megtartása oly nagyon érdekemben van. Ezek az emberek általában azt vélték, hogy csupán szegénységből vetem alá magamat ennek a sok fáradságnak, és e feltevésűk alapján természetesen felettébb lekicsinylő volt a velem szemben tanúsított viselkedésük.
	Némelyek éppenséggel alamizsnát követeltek tőlem, amiért gyermekeiket nálam hagyták, azt mondván, hogy most, mivel ezek a koldulásban nincsenek többé velük, sok veszteség éri őket; mások fenntartva kalapjukat a fejükön, azt mondták, hogy néhány napig még próbát akarnak tenni; ismét mások feltételeket akartak szabni nekem, hogy hányszor kell a gyermekeket haza engednem hozzájuk.
	Hónapok teltek el így, mielőtt abban az örömben részesültem volna hogy egy atya vagy egy anya tiszta hálával eltelt szemmel megszorította a kezemet A gyermekek hamarább észbe kaptak. Ez idő tájt többüket sírni láttam amiatt, hogy szülei jöttek s mentek anélkül, hogy engem üdvözöltek vagy tőlem búcsút vettek volna. Sokan közülük boldogok voltak, s bármit mondott is az anyjuk, azt válaszolták neki: itt jobb dolgom van, mint otthon. Ha egyenként beszélgettem velük, szívesen elmondták nekem, mily boldogtalanok; némelyek azért, mivel naponkénti civakodás és veszekedés közepett kellett élniük, és soha nem volt egyetlen nyugodt, örömteli pillanatuk; mások, mivel sokszor napok hosszat se levest, se kenyeret nem láttak; ismét mások, mivel egész esztendőn át nem kerültek ágyba; mások, mivel mostohaanyjuk üldözte, és úgyszólván naponkint igazságtalanul verte őket. S mégis ugyanezek a gyermekek a rákövetkező nap reggelén ismét megszöktek anyjukkal.

[…]
	Ámde, ha szívtelenség vagy durvaság jelentkezett a gyermekek körében, akkor szigorú voltam, és testi fenyítéket alkalmaztam.
	Kedves barátom, az a pedagógiai alapelv, hogy egy sereg gyermek szívét-lelkét pusztán szavakkal nyerjed meg, és ilyenformán a testi büntetések hatására ne legyen szükséged, szerencsés körülmények közt felnövekvő gyermekek közt természetesen jól megvalósítható. De az én koldusgyermekeim egyenlőtlen egyvelegében, koruknál fogva, begyökerezett szokásaiknál fogva, és annak szükségességénél fogva, hogy egyszerű eszközökkel mindnyájukra gyorsan és biztosan hatni lehessen, és mindnyájuknál ugyanazt a célt érhessük el, a testi fenyíték alkalmazása nélkülözhetetlen volt. Az az aggodalom, hogy ezáltal elveszítjük a gyermek bizalmát, egészen alaptalan. Nem egyszeri, ritka cselekvések határozzák meg a gyermekek kedélyhangulatát, és gondolkodásmódját, hanem a te kedélyállapotod igaz voltának és irántuk való hajlandóságod vagy tőlük való idegenkedésed fokának naponként és óránként ismételten és a szemük előtt megnyilvánuló tömege az, ami érzelmeiket irántad döntően meghatározza, s ha ez már megtörtént, akkor az egyes cselekvések hatását is a gyermekek általános lelki állapotának ez a szilárd tőkéje fogja meghatározni.
	Ezért az atyai és anyai büntetések ritkán idéznek elő rossz hatást. Egészen másként van a dolog azoknak az iskolai és egyéb tanítóknak büntetéseivel, akik nem élnek a gyermekkel éjjel-nappal egészen természetes kapcsolatban, egyazon háztartás keretén belül együtt. Ezért híjával vannak ezernyi olyan alapvető körülménynek, amely a gyermek szívét vonzza és leköti, hiányuk ellenben a gyermektől elidegeníti és szemükben egészen más emberként tünteti fel őket, mint aminők azok, akik e kapcsolat egész, tiszta terjedelmében vannak összefűzve velük.
	Egyetlen büntetésem sem idézett elő makacsságot; ó, örültek, amikor egy pillanattal utóbb kezemet nyújtottam feléjük, és ismét megcsókoltam őket. Gyönyörűséggel mutatták, hogy elégedettek, és hogy örömmel fogadták pofonjaimat.

Pestalozzi: Válogatott pedagógiai művei. Második kötet. Stans-Burgdorf-Yverdon. Szerkesztette Zibolen Endre. Második kötet. Budapest, 1959. 9-10.; 13.; 14-15.; 20-21. o.

I. 44.
1. Hogyan tanítja Gertrúd gyermekeit?

A stansi kísérlet után Pestalozzi egy burgdorfi elemi iskolában tanítóskodott, majd 1800. október 24-én – híveinek anyagi támogatásával – bentlakásos intézetet nyitott a burgdorfi kastélyban, Az itt eltöltött négy esztendőben keletkezett legfontosabb elméleti pedagógiai műve: egy levélgyűjtemény, amelyet kiadója „Hogyan tanítja Gertrúd gyermekeit?” címmel jelentetett meg 1081-ben. Ebben szerepel a híres kijelentés, amely Rousseau erőteljes hatását tükrözi. „Az ember tanítása … nem más, mit segítséget nyújtani a természet önkibontakozásra irányuló törekvésének.” Pestalozzi azonban jóval gyakorlatiasabb pedagógus Rousseau-nál. Nála a hangsúly nem annyira az önkibontakozáson, hanem inkább a segítségnyújtáson van: örömét lelte az újabb és újabb tanítás-módszertani eljárások kifejlesztésében. A „Hogyan tanítja Gertrúd gyermekeit?” ennek a didaktikának az ismeretelméleti megalapozását nyújtja. A megismerés folyamatának legegyszerűbb elemeit, lépéseit keresve három „elemi pontot” fedez fel. Ezeket láthatjuk az első idézett részletben.

	Egyszer – céljaim elérésére törő huzamos erőfeszítéseim vagy inkább csapongó álmodozásaim során – az ragadta meg figyelmemet, miként viselkedik, s kell hogy viselkedjék egy művelt ember minden olyan esetben, ha valamely zavaros és homályos dolgot megfelelően elemezni akar, hogy azt tisztázza magában.
	Ebben az esetben figyelmét a következő három szempontra fogja fordítani, és kell is hogy fordítsa:
		1. Hány és hányféle tárgy áll előtte;
		2. milyennek látszanak ezek; milyen az alakjuk és milyenek a körvonalaik;
		3. mi a nevük; hogyan jelenítheti meg maga előtt egy-egy hanggal vagy szóval ezeket a tárgyakat.
	Ennek az eljárásnak az eredményessége azonban a mi emberünknél nyilván a következő képességek fejlettségét tetézi:
		1. Fel kell tudnia fogni a különböző tárgyak alakját, és maga elé kell tudnia állítani ezeknek a tárgyaknak a tartalmát;
		2. el kell tudnia különíteni számuk szerint a tárgyakat, és azokat egységként vagy sokféleségként határozottan maga elé kell tudnia állítani;
		3.valamely tárgy alak és szám szerinti megjelenítését a nyelv segítségével meg kell tudnia kettőzni, hogy azt ezáltal örökre megjegyezze.
	Mindebből a következő következtetést vonom le: szám, alak és beszéd alkotják együttesen az oktatás elemi eszközeit, úgyhogy valamely tárgy valamennyi külső tulajdonságainak összességét a tárgy alakja és a tárgy számszerűsége foglalja egységbe, s mindezeket a nyelv teszi tudatom sajátjává. A nevelés tehát a mondottakat a képzés örök törvényének kell hogy tekintse; eljárásai során ebből a hármas alapból kell kiindulnia, és a következőkre kell törekednie:
		1. A gyermekeket úgy kell tanítania, hogy a tudatukra ható tárgyakat egységként, vagyis a velük látszólag kapcsolatban álló dolgoktól elkülönítve fogják fel. 
		2. Meg kell tanítania őket arra, hogy megismerjék minden tárgy alakját, vagyis a tárgyak méreteit és alaki viszonyait.
		3. Meg kell ismertetnie őket – amilyen korán csak lehet – minden általuk felismert tárgy nevével és a rájuk vonatkozó szavakkal.
	S mint amilyen világos, hogy a gyermekek oktatásának ebből a három elemi pontból kell kiindulnia, ugyanannyira nyilvánvaló, hogy a nevelő fáradozásainak legelőbb arra kell irányulniuk, hogy az oktatás kiinduló pontjait a lehető legegyszerűbbé, a lehető legátfogóbbá tegye, és azokat egymással a lehető legteljesebb összhangba hozza.

Pestalozzi: Válogatott pedagógiai művei. Második kötet. Stans-Burgdorf-Yverdon. Szerkesztette Zibolen Endre. Második kötet. Tankönyvkiadó, Budapest, 1959. 129-130. o.

* * *
Pestalozzi 1804-ben nyitotta meg később világhírűvé váló nevelőintézetét Yverdonban, a Neuchateli (Neuenburgi) tó melletti kastélyban. Több mint húsz évig élt és dolgozott itt. A bentlakásos iskola belső életére a családiasság volt jellemző. A tanárok csak humánus nevelési módszereket alkalmazhattak: megszégyenítés és testi fenyíték nem fordulhatott elő. A tanítás anyagában a humán és reál ismeretkörökkel együtt gyakorlatias ismereteket is oktattak (pl. könyvelés, levélírás). A gyerekek maguk is részt vettek a tanításban, az a tanulásban előbbre járókat kisebb csoportok élére állították. Az intézetben nyomda működött, a gyerekek – egyéb mesterségek mellett – könyvnyomtatást és -kötészetet is tanultak. A sport és a játék is részét képezte a programnak. Szünidő nem volt, helyette a gyerekek hetekig tartó alpesi kirándulásokon vettek részt tanáraikkal. 
	Az intézetet felvirágzott, de egy idő után a két legtehetségesebb tanító, Johannes Niederer és Joseph Schmied közötti egyre hevesebb ellenségeskedés alakult ki. A bírósági pereskedéssé fajuló viták megkeserítették Pestalozzi életé aki 1825-ben megfáradva tért vissza élet első fontos színhelyére, Neuhofba.

2. Beszámoló a szülők és a nagyközönség számára Pestalozzi yverdoni intézetének helyzetéről és nevelési eljárásairól

	Az egészséges táplálkozáson és gondozásukon kívül tanítványainak jó egészségét elsősorban annak a szabad és tevékeny életnek tulajdonítjuk, amelyet egész nap folytatnak, kiváltképpen az üdülés óráiban, de magukon a tanórákon is. Természetes, hogy bármennyire függ is a testi és szellemi tetterőre való nevelés eredményessége és általában a nevelés legfontosabb céljainak elérése a nevelőintézet pedagógiai eljárásaitól és a tanítók munkájától, a legfontosabb mégis a gyermekek saját tevékenysége és tevékenységük irányítása. A szabad és élénk tevékenység, a rend és a szabályszerűség, a túlerőltetés nélküli erőfeszítés, a tanulás, a játék és a tanítás megfelelő váltakozása, a túlzottan sok alvástól és a sokáig tartó fennmaradástól való tartózkodás stb. szükségszerű tartozékai a tanulok életének, és hozzájárulnak ahhoz, hogy a tanulok az intézet valamennyi eljárását helyesnek fogadják el, és a maguk gyakorlatába is átvigyék. Azt hiszem, növendékeim tevékenységeiről a legrövidebben és legvilágosabban napirendjük ismertetésével adhatok áttekintést. Ez a következőképpen alakul:
	Az első tanítási óra reggel hat órakor kezdődik. Hétkor reggeli áhítatot tartanak, utána megmosakodnak és megfésülködnek a gyermekek, rendbe hozzák ruházatukat, majd ruhavizsgálatra sorakoznak. Ez kis csoportokban történik, és az egyes csoportok tagjaira egy-egy közismerten gondos idősebb tanuló ügyel fel. Ezután megreggeliznek a tanulók. Nyolc órakor ismét megszólal a tanítás folytatását jelző csengő; az oktatás tizenkét óráig tart. Ebéd előtt egy negyedóra szabadidejük van növendékeinknek. Ebéd után fél kettőig pihenhetnek, majd fél kettőtől fél négyig ismét tanóráik vannak. Ezután öt óráig megint szabadidejük van; ezalatt kapják meg uzsonnájukat is. Este nyolc óráig ismét tanulnak, majd megvacsoráznak, részt vesznek az esti áhítaton, azután lefekszenek.
	Yverdon – különösen pedig a kastély – egészséges fekvése is lényegesen megkönnyíti a gyermekek egészségének megóvását. A város a Neuenburgi tó felső partján, egy kellemes völgyben fekszik, ahol szinte állandóan északi vagy keleti szél fúj; ezek a szelek rendkívül egészségessé teszik a várost. Yverdont sokan egészségtelen helységnek tartják; ez azonban nagy tévedés. Azonkívül, hogy a tó egyre jobban visszahúzódik a várostól, és hogy már régóta számos intézkedést foganatosítottak a környező mocsarak kiszárítására, a város egészséges voltát meggyőzően igazolja az is, hogy a mocsárláz és a fertőző megbetegedések már tizenkét év óta egyetlen szomszédos helységben sem fordultak elő olyan ritkán, mint nálunk, és hogy a halandóság kisebb itt, mint másutt. A gyermekbetegségek sem gyakoribbak nálunk, mint másutt. A legjobb bizonyíték erre intézetünk tanulóinak egészségi állapota.
	Tanítási módunk és az a szabadság, amelyet a fiataloknak még a tanítási órákon is engedélyezünk, minden bizonnyal nem kis mértékben járul hozzá elevenségükhöz és vidámságukhoz. Ha tekintetbe vesszük, hogy a mozgás és a beszéd a gyermekek határozott természeti szükséglete, s ha tudjuk, hogy ezt a szükségletüket mennyire megbénítják és elnyomják más iskolákban, mozdulatlan ülésre és hallgatásra kényszerítve a tanulókat, akkor minden bizonnyal nem tekinthető jelentéktelen dolognak, hogy módszerem ezt az ártalmat gyökeresen kiküszöböli. Ebből a szempontból is biztosítja a nevelés és oktatás legfőbb céljainak elérését, anélkül, hogy a nevelés és oktatás szokásos balfogásait elkövetné.
	A pihenés óráira napirend szerint naponta két ízben – közvetlenül ebéd után fél kettőig, majd fél négytől ötig – kerül sor; a nyári nagy hőségben azonban este hattól nyolcig is pihentetjük a gyermekeket. Ezekben az órákban a testnevelés valamennyi formájában részt vesznek növendékeink. A napos tanítók sétálni viszik őket, vagy nyáron fürödni, télen pedig szánkázni vagy korcsolyázni mennek velük. Mindezek a foglalkozások teljesen veszélytelenek, mert a tó a parttól száz-kétszáz lépésnyi távolságban sem lepi el a gyermekeket, télen pedig csak ez a sekély része fagy be. Ha azonban ezek a különleges gyakorlatok valamilyen okból nem hajthatók végre, akkor növendékeink kivonulnak a város melletti tágas és testgyakorlásra rendkívül alkalmas rétre, ahol a legkülönbözőbb testgyakorlatokkal foglalkoznak. Képességeiknek és hajlamaiknak megfelelően különböző csapatokra oszlanak, s maguk választják meg azt a különleges gyakorlatot vagy játékot, amellyel felüdítik magukat, s ugyanakkor jól el is szórakoznak. A tanító jelenléte és a gyermekek játékában velük egyenrangú társként való részvétele fokozza növendékeinek örömét, és életét visz tevékenységükbe. Rossz idő esetén az általános testgyakorlatokat a Wochenschriftben kifejtett speciális elveink alapján bent a kastélyban hajtjuk végre. A növendéksereget öt csoportra osztjuk; az egyes csoportok testgyakorlatait más és más tanító vezeti. Figyelem, ügyesség és kitartás azok a legfőbb szempontok, amelyeket e gyakorlatok során mindig szem előtt tartunk. Szerdán és vasárnap az egész délutánt nagyobb sétákra szánjuk. Ezek a séták nyilván lényegesen hozzájárulnak növendékeink edzettségének növeléséhez és természetszeretetük elmélyítéséhez. A tanulók napközben való állandó elfoglaltsága, valamint az a körülmény, hogy mindig fáradtan, de sohasem kimerülten vagy felhevülten kerülnek ágyba, úgyhogy – mivel testük kívánja a pihenést – hamar elalszanak, ártatlanságuk megőrzésének egyik legfontosabb eszköze, és lelki nyugalmuk biztosításának egyik leglényegesebb alapja.

Pestalozzi: Válogatott pedagógiai művei. A fordítás Hajdu János, Juhász Ferenc, Majzik Lászlóné, Prohászka Lajos, Székely Károly, Tavasi Lajos és Zibolen Endre munkája. Második kötet. Stans-Burgdorf-Yverdon. Szerkesztette Zibolen Endre. Második kötet. Budapest, 1959. 397-399. o.

I. 45.
Kant pedagógiai előadásai

Immanuel Kant (1727-1804) a felkérést elfogadva 1776-tól 1787-ig tartott pedagógiai tárgyú előadásokat a königsbergi egyetemen. Az akkori szokásnak megfelelően egy korabeli tankönyvet vett alapul (Bock  művét, melynek címe: „A nevelés művészete”). Ehhez fűzte megjegyzéseit, ennek kapcsán fejtette ki neveléssel-oktatással kapcsolatos gondolatait. Egyik tanítványa, Fr. Th. Rink 1786-ban feljegyezte, s később, 1803-ban kiadta az előadások szövegét „Kant über Paedagogik” (Kant a pedagógiáról) címen. E pedagógiai tematikájú előadásokat olvasva könnyen észrevesszük, hogy Kant a szintézisteremtésre törekedve a pedagógiai alapfogalmak többféle csoportosítását végzi el. Nem törekedett egyetlen egy kizárólagos érvényű rendszer kiépítésére, így a fogalmi hierarchia gyakran – néha szinte oldalanként – változik.  Mindezzel együtt jól látható, hogy a kanti pedagóga magán hordozza a felvilágosodás eszmevilágának számos jellemvonását, amelyek között a legszembetűnőbb az emberi nem fejlődésébe, fejleszthetőségébe vetett megingathatatlan hit.

Bevezetés

	1. Az ember az egyetlen teremtény, aki nevelésre szorul. A nevelés fogalma alatt értjük a gondozást (Wartung), a fegyelmezést (Disziplin, Zucht), valamint az oktatást (Unterweisung). Ennek megfelelően az ember előbb csecsemő, növendék és tanítvány. 

[…]

	3. A fegyelmezés változtatja át az állatit emberivé. Az állat ösztönei által létezik: egy idegen akaratgondoskodott számára ezekről. Az embernek azonban szüksége van az értelmére (Vernuft). Nincsenek ösztönei, ezért saját magának kell megterveznie a viselkedését. Mivel azonban képzetlenül és faragatlanul (roh) születik a világra, erre kezdetben még nem képes. Így ezt másoknak kell számára megcselekedni. 
	4. Az emberi nemnek természettől adott saját emberi jellegzetességeit önnön erőfeszítései árán kell kibontakoztatnia. Az egyik nemzedék neveli a másikat. Az ember kezdeti állapota lehetett a vadság, de lehetett a teljes pallérozottság állapota is. Ha ez utóbbit tételezzük fel, akkor az ember feltehetően  valamikor elvadult és eldurvult. 
	A fegyelem megakadályozza, hogy az ember – állati ösztöneinek engedelmeskedve – emberi meghatározottságától eltérjen. Önmagát kell korlátoznia, nehogy vadsága és oktalansága miatt veszélybe kerüljön. A fegyelmezés (Zucht) tehát inkább negatív, olyan cselekvés, aminek révén az embert megfosztjuk vadságától. Az oktatás ezzel szemben a nevelés pozitív része. 

[…]

	6. Az embernek gondozásra (Wartung) és művelésre (Bildung) van szüksége. A művelés magában foglalja a fegyelmezést (Zucht) és az oktatást (Unterweisung). Amennyire tudjuk, ez utóbbira az állatoknak nincs szükségük. Mert közülük egyik sem tanul el valamit az idősebbektől, kivéve a madár az éneklést. 

[…]

	7. Az ember csak nevelés révén válhat emberré. Nem több mint amit a nevelés farag belőle. Figyelembe kell vennünk, hogy az embert csak emberek nevelhetik, olyan emberek, akik maguk is nevelés által váltak emberré. Így azután, ha a fegyelmezés és oktatás hiányzik, rossz nevelő lesz az emberből. Ha egyszer egy magasabb rendű lény magára vállalná nevelésünket, megláthatnánk, hogy mivé fejlődhetnénk. A nevelés az embert részint tanítja, részint fejleszti, így végül is nem tudhatjuk, meddig terjednek az ember vele született természetes adottságai. Ha a hatalommal rendelkezők támogatásával kísérletképpen egyesülne minden erő az ember nevelésére, akkor látnánk meg igazán, mi minden lehetne belőlünk. Az emberbarátok számára azonban elszomorító tény, hogy a hatalmasok mindig magukkal törődnek, és nem hajtanak végre nagyszabású kísérleteket a nevelés terén, amelyek pedig hozzájárulhatnának ahhoz, hogy a természet egy lépéssel közelebb kerüljön a teljességhez.

[…]

	Akit nem tesznek kiműveltté (kultivieren), az nyers marad, akit nem fegyelmeznek, az pedig vad. A fegyelmezés hiányosságai nagyobb bajt okoznak, mit a kultúrába való bevezetés elmulasztása, mert ez utóbbit még be elehet pótolni. A vadságot azonban nem lehet megszüntetni, így a fegyelmezés hibái később már nem küszöbölhetők ki. 
	Reméljük, hogy a nevelés mindig jobbá és jobbá válik, és így majd minden generáció egy-egy lépéssel közelít az emberi természet kiteljesedéséhez. Mostantól fogva ez megtörténhet. Mert csak most kezdjük belátni, mi minden tartozik a jó neveléshez.  Elragadó érzés elképzelni, hogy a nevelés révén az emberi természet egyre jobbá válik, és hogy azt olyan formába tudjuk majd önteni, amely méltó az emberiséghez. Ez egy jövőbeli boldog emberiség távlatát nyitja meg előttünk
	8. Egy neveléselmélet tervezete pompás ötlet, nem számít, hogy még nem vagyunk képesek megvalósítani. Nem kell azért elvetnünk ezt az ötlete és szép álomnak tartani csupán, mert realizálása közben nehézségek merülhetnek fel.
	10. Az emberiségben sok kibontakozásra váró csíra szunnyad, és a mi dolgunk, hogy a természetes hajlamokat fokozatosan fejlesszük, az emberiséget csíráiból kifejlesszük, és elérjük azt, hogy teljesítse rendeltetését.  
[…]

	12. Az embernek ki kell fejleszteni a jóra való hajlamait, a Gondviselés ezeket nem helyezte készen belé; csak hajlamok ezek moralitás nélkül. Az embernek önmagát kell javítania, önmagát kell kiművelnie; és ha rossz, akkor a moralitást kell magában kifejlesztenie. Ha belegondolunk, látjuk, hogy ez milyen nehéz. Ezért a nevelés a legnagyobb és legnehezebb probléma, amit az embernek meg kell oldania. Mert a belátás a neveléstől függ, a nevelés pedig a belátástól. Ezért a nevelés csak lépésről-lépésre haladhat előre.  Mégpedig úgy, hogy a generációk átadják tapasztalataikat és ismereteiket az utánuk következőknek, s mindegyik hozzáteszi a maga új ismereteit az előzőkhöz.  

[…]

	15. A nevelési tervezetek készítőinek szem előtt kell tartaniuk, hogy a nevelés művészetének alapelve a következő: A gyerekeket nem a jelenlegi helyzetre kell felkészíteni, hanem az emberiség jövendőbeli, remélhetőleg jobb állapotához, az emberiség ideájához alkalmazkodva kell nevelni. Ez fontos elv. A szülők általában úgy nevelik gyermekeiket, hogy a jelenlegi világhoz illeszkedjenek, akkor is, ha az romlott. Jobban kell nevelniük azért, hogy ennek révén egy jövőbeli jobb állapot kialakulását segítsék elő. 

[…]
	
	18. A nevelésnek tehát az embert:
	a) fegyelmeznie kell. A fegyelmezés azt jelenti, hogy megóvjuk az egyént és a társadalmat attól, hogy az állati ösztönök kárt okozzanak. A fegyelmezés tehát nem más, mint a vadság megfékezése.
	b) Az embert művelni (kultivieren) kell. Ez a tanítást és az oktatást foglalja magában, és a jártasság megszerzésére irányul. Olyan képesség birtoklását jelenti, amely minden tetszőleges cél eléréséhez elégséges. Magát a célt nem határozza meg, ez mindig a körülményektől függ. 
	Bizonyos jártasságok minden esetben jól használhatók: ilyen például az olvasás és az írás. Mások csak néhány célt szolgálnak, mit például a zene, amellyel megkedveltethetjük magunkat a társaságban. A célok sokasága miatt a jártasságok úgyszólván végtelenek. 
	c) Arra is ügyelni kell, hogy az ember okosságra (Klugheit) is szert tegyen, amelynek révén beilleszkedhet az emberi társadalomba, hogy megkedveljék, hogy befolyása legyen. Ehhez a kultúrának egy bizonyos fajtája szükséges, amit, civilizációnak neveznek. Ehhez jó modorra, előzékenységre és egy bizonyos okosságra van szükség, amelynek révén az ember a többieket saját végső célja érdekében fel tudja használni. Mindezt a korok változó ízlése erősen befolyásolja. Így néhány évtizeddel ezelőtt még különféle ceremóniák voltak divatban.
	d) Az embernek a moralitásra is tekintettel kell lennie. Nem elég, hogy elérje különféle céljait, hanem arra is rá kell ébrednie, hogy csak jó célokat válasszon. A jó célok olyanok, amelyeket szükség esetén mindenki méltányol, és egyidejűleg minden ember céljává válhat.  

[…]

	27. A növendéknek nevelésének első szakaszában alázatosan engedelmeskednie kell; az ezt követőben már bizonyos törvény adta keretek között élhet szabadságával, egyéni megfontolásaival. Az első mechanikus, a második pedig morális kényszer. 
	28. A növendék engedelmeskedése vagy pozitív – amikor azt cselekszi, amit előírnak neki, mert még nem képes önálló döntéseket hozni, az utánzás képességével viszont még mindig rendelkezik; vagy pedig negatív – amikor azt teszi, amit mások akarnak, mert a saját akarata által vezérelt cselekedetei csak egyéni gyönyörűségét szolgálnák. 
	29. A nevelés egyik legnagyobb problémája az, hogyan úgy kikényszeríteni az engedelmeskedést, hogy az a növendék szabadságát szolgálja. Mert kényszerre szükség van! 

[…]
	
	31. A pedagógia vagy a neveléstan vagy fizikai vagy pedig praktikus. Fizikai a nevelésnek az a fajtája, amely az ember és az állat esetében közös: a gondozás. A praktikus vagy más szóval morális nevelés során az embert arra készítjük fel, hogy szabadon cselekvő lényként élhessen. (Praktikusnak nevezünk mindent olyan nevelést, ami a szabadság érdekében hat.) Ez a személyiség nevelése, egy szabadon cselekvő lény nevelése, olyan teremtményé, aki fenn tudja tartani magát, a társadalomba egy tagként be tud illeszkedni úgy, hogy közben megtartja saját belső értékeit. 
	32. A praktikus nevelés három részből áll: a) sklolasztikus-mechanikus képzésből, amely a jártasságok kialakítására irányul és didaktikus jellegű (Informator – iskolai tanító); b) pragmatikus képzésből, amely az „okosságra” (Klugheit) irányul (Hofmeister – magánnevelő); és morális nevelésből, amely az erkölcsiség kialakítását szolgálja.   
	A skolasztikus képzés – más szóval oktatás – arra teszi képessé az embert, hogy elérje céljait. Az embert mint individuumot ruházza fel értékkel. Az okosság elérését célzó képzés polgárrá neveli, aki a nyilvánosság előtt rendelkezik értékkel. Megtanulja irányítani a polgárok közösségét, ugyanakkor alkalmazkodik is ehhez a közösséghez. Végül a morális nevelés révén az egész emberi nem tagjaként tesz szert értékre.

Fordította: Pukánszky Béla

Forrás: Immanuel Kant über Pädagogik.  Mit Kant’s Biographie herausgegeben von Prof. Dr. Theodor Vogt. Dritte Auflage, Langensalza, 1901. 68-83. o.

I. 46. 
Fröbel: Embernevelés 

Friedrich Wilhelm Fröbel (1782-1852) német pedagógus a 19. századi óvodapedagógia – a Kindergarten-mozgalom – elindítója. Gyakorlati óvodaszervező és nevelő munkája mellett irodalmi munkássága is jelentős. Műveiből érződik, hogy gondolkodására elemi erővel hatott a német romantika eszmevilága. Írásaiban egyfajta újjászületés-igény fogalmazódik meg, mely az emberiség „tavasza” – a gyermekkor – iránti nosztalgikus vágyódásban ölt testet. Rousseau-val együtt vallja, hogy az ember eredendően jó, a bajok forrása az, ha megbomlik az ősi egyensúly ember és természet között. A nevelő dolga az, hogy tárja fel a gyermekben rejlő jó forrásait, legkönnyebben így veheti elejét el a később jelentkező jellembeli hibáknak. Minden kényszer, minden előíró jellegű nevelés helytelen, mert gátlóan, zavaróan hat a gyermeki fejlődés isteni törvények által meghatározott folyamatára. A fejlődés célja nem a felszínes civilizáció, hanem a visszatérés az ősi egészelegességhez, egyensúlyi állapothoz. 
	A kisgyermekkort Fröbel különös figyelemben részesíti, mivel a kisgyermek még rendelkezik eredendő egység isteni teremtőerejével, amely a fejlődés magasabb fokán már alábbhagy, végül elenyészik. Mérhetetlenül tiszteli a gyermeki alkotófolyamatot, amely tevékenységi formában nyilvánul meg: a beszédben, a játékban és a képzeletben. Ezek közül kiemelt fontosságot tulajdonít a játéknak, amely az ember „önmagára találásának”, „hazatérésének” eszköze. Szerinte a nevelő legyen „játékvezető”, de engedje, hogy a gyermek is válhasson az ő vezetőjévé. A nevelés hagyományos folyamata így paradox módon megfordulhat: a gyermek is nevelheti a felnőttet. 
	Fröbel szerint a felnőttek világa kiürült, élettelen: „Ami bennünket körülvesz, amit szemlélünk, nézünk, az mind halott. A tárgyak puszta tömeg. Elfojtanak a helyett, hogy felemelnének; mert hiányzik hozzájuk az éltető, az értelmet s jelentést adó szó.” Éppen ezért kell a gyermekek világához fordulni, amelyben még megtalálhatjuk az ősi éltetőerőt, az isteni energiák kiapadhatatlan forrását: „Siessünk hát! Adjuk meg a módját, hogy mi magunk s a gyermekeink tartalommal, élettel teljenek meg, adjuk meg a módját, hogy gyermekeink útján nyelvünk tartalmat s a körülöttünk levő tárgyak életet nyerjenek! Éljünk velük és tegyük lehetővé, hogy ők is velünk éljenek: akkor majd elnyerjük ő általuk azt, amire szükségünk van.”
	Az óvoda (Kindergargarten) akkor tölti be szerepét, ha családias légkörével lehetőséget teremt ennek az újjáértékelt felnőtt-gyermek kapcsolatnak a kialakítására.

30.§.
	A játszás, a játék a gyermekfejlődés, e kor emberfejlődésének első foka; mert a játék a belsőnek szabad ábrázolása, a belsőnek ábrázolása magának a belsőnek szükségességéből és szükségérzetéből, amit maga a játék (Spiel) szó is kifejez. A játék az ember legtisztább szellemi alkotása e fokon és egyúttal mintája s képe az egész emberi életnek, a benső titkos természeti életnek az emberben s minden dologban; a játék éppen ezért örömöt, szabadságot, megelégedést teremt és nyugalmat önmagában s önmagán kívül s békességet a világgal. Minden jónak forrásai ő benne nyugosznak s ő belőle származnak; az a gyermek, amelyik szívvel-lélekkel, maga-tevékenyen, csöndesen, kitartóan, a testi elfáradásig kitartóan játszik, egészen biztosan szívvel-lélekkel, csöndesen, kitartóan dolgozó és a mások s maga javát önfeláldozóan művelő emberré fog válni. Vajon a gyermeki életnek nem leggyönyörűbb jelensége-e a játszó gyermek? –a játékába szívvel-lélekkel elmerülő gyermek? – a szívvel-lélekkel űzött játéka közben elaludt gyermek?
	Mint fentebb már jeleztük, e kor játéka nem üres játszogatás (Spielerei), hanem mélységesen komoly s jelentős cselekvés; ápold, fejleszd anya, óvjad, védjed atya! – az igazi emberismerő a maga nyugodt, átható tekintetével e kor gyermekének szabadon megválasztott játékában világosan meglátja a gyermek eljövendő belső életét. E kor játékai az egész elkövetkezendő élet szívének lapjai, mert bennök az egész ember bontakozik ki s mutatkozik meg legfinomabb hajlamaival s benső értelmében.
	Az ember elkövetkezendő élete mindaddig a percig, amíg utolsót nem lép a lába, ebből az időszakból meríti mint forrásból minden erejét és hogy e jövő élete tiszta vagy zavaros, szelíd vagy viharos, csöndesen folyó vagy hullámokat verő, szorgos vagy henye, tevékeny vagy tétlen, tompán maga elé meredő vagy tisztán alkotó, tompán reábámuló vagy világos nézéssel megtekinthető, alkotó vagy romboló, egyetértést vagy viszályt, háborút vagy békét hozó lesz-e és hogy milyen lesz a jövőben viszonya atyjához s anyjához, családjához s testvéreihez, a polgári társadalomhoz s az emberekhez, a természethez s Istenhez, mindez a gyermek sajátos s természetes hajlamainak megfelelően attól az életmódtól fog függeni, amelyet e korban folytat; mert a gyermek élete önmagában s önmagával, az övéiben s övéivel, a természetben s a természettel, Istenben s Istennel itt még teljes egységben mutatkozik: így a gyermek e korban még alig tudja, vajon a virágok kedvesebbek-e neki vagy az öröm, amit miattuk érez, az öröm, amit édes anyjának, szüleinek okoz, mikor azokat elébük hozza, megmutatja vagy az áldott Adományozónak homályos megsejtése? De ki tudná mind elsorolni azt az örömet, amivel e kor oly gazdagon meg van áldva? Ha e korban a gyermeket megsértjük és ha már sebet hord magában, ha jövendő életfájának szívlapjai sérülést szenvednek, - akkor csak a legnagyobb fáradság s a legnagyobb erőfeszítés árán fog a gyermek férfivá serdülni, nehezen, igen nehezen fogja elérhetni azt, hogy a fejlődésnek s kialakulásnak a férfikorig vezető útján rokkantságtól, legjobb esetben egyoldalúságtól mentes maradjon.

34. §
	Sajnos, minden emberi fejlődésnek e természetes és isteni kezdőpontját túlságos okosságunkban figyelmen kívül hagyjuk és elveszítvén így a kezdő- s a végpontot és a helyes irányt, tanácstalanul állunk; nem függesztjük tekintetünket Istenre s a természetre, hanem emberi okosságtól s emberi észtől kérünk tanácsot; kártyavárat építünk, ahol a természet-formálta anya egy helyecskét sem talál a maga számára, ahol egy talpalatnyi tér sincs az isteni behatás számára. Az életöröm s életkedv hajtotta gyermek leggyöngébb megnyilatkozásával is halomra dönti az egészet. Ha pedig fennállását szükségesnek tartjuk, úgy a gyermeket bár testileg nem, szellemileg mégis bilincsekbe verjük. Hová jutottunk egyetlen egy szó során? – A beszédben okosak, az ú. n. műveltek gyermekszobájába, akik nem igen hiszik el, hogy már a gyermekben magában is rejlik valami és hogy ezt a valamit korán ki kell fejlesztenünk, ha azt akarjuk, hogy gyarapodjék; akik még kevésbé tudják, hogy az, amivé a gyermeknek egykor lennie kell, ha még oly sejtelmes hajlamként is, már benne rejlik és csak úgy ébred fel, ha fel kell ébrednie, ha kifejlesztjük belőle. És éppen ezért mily kihalt itt minden, mily hideg, lármás, zajos! – De hát nincs itt az anya?! Ó, de hisz ez nem az anya szobája, ez csak a gyermekszoba.
	Fel hát! Menjünk újra oda, ahol nemcsak az anya szobája a gyermekszoba, hanem az anya s a gyermek is egyek, ahol az anya csak kedvetlenül adja ki kezéből s bízza idegenre gyermekét, lássuk s halljuk, mint hívja fel gyermeke figyelmét dolgokra a maguk mozgásában: - „Hallod! A madárka énekel.” – „A kutya úgy tesz, hogy: vau! vau!” – És most a kifejezésről (megnyilatkozásról) mindjárt a névre tér át az anya, a hallásérzék kifejlesztéséről a látóérzék kifejlesztésére: „Hol van az énekes madárka?” – „Hol van a vauvau?” Sőt az édes anya a tárgy s a tulajdonság önálló szemléletére is áttér: „A madárka repül” – mondja először az édes anya, mikor a repülő madarat mutatja gyermekének. „Nézd a madárkát” – mondja később az édes anya akkor is, amikor arra az imbolygó, bizonytalan fénylő pontra mutat, amelyet valamely megmozgatott vízfelszín vagy tükörlap idéz elő; és hogy a gyermeket rávezesse arra, hogy testetlen jelenségről van szó, amelynek, a madárral csupán a mozgékonyság a közös vonása, így szól az anya: - „Fogd meg a madárkát” és e szóval felhívja a gyermeket arra, hogy kezecskéjével a fénylő pontot letakarja; vagy amikor magának a mozgásnak szemléletére akarja rávezetni gyermekét, valamely vonalzószerű tárgy ingaszerű lengetése közben azt mondja: „Bim-bam” vagy „erre-arra.”
	Ilyenféleképpen igyekszik az anya a gyermek figyelmét a dolgok változásaira felhívni, például a világosságra mutatva: - „Itt van a nagy fényesség”, - majd elrejtve a lámpást: - „Nincs már fényesség.” – Vagy: - „Apa jön, - Apa elment.” Vagy a dolgok mozgékonyságára: „Jer, cicus, jer a gyermekhez.” – „Elfut a cicuska.” – Igy indítja meg a test s végtagok tevékenységét is: - „Fogd meg ezt a kis virágot.” – „Fogd meg a cicuskát”; vagy miközben az édes anya a golyót lassan elgurítja: „Hozd ide a golyót.”
	Azt az oly igen fontos együttérzést, amely a gyermek s az atya s a testvérek között áll fenn, a mindent átölelő anyai szeretet szintén igyekszik felkelteni s megvilágítani, amikor így szól: „Simogasd meg a jó édes apát”; vagy amikor megfogja a gyermek kezét s végigsimogatja vele az édes atya arcát: „Ej, ej, apuka”, vagy így szól: „Cirógasd meg testvérkédet”, majd meg azt mondja: „Ej, ej drága testvérke”, stb.
	Az együvé tartozás érzetén kívül, melyből, mint valami tojásból, sok szép s nemes dolog fakad, az anyai szeretet, a mindent átölelő anyai érzék a gyermekben rejlő életet is iparkodik a gyermekkel közölni a mozgás útján, még pedig – ami rendkívül fontos – a törvényszerű, ütemes, ritmikus mozgás útján az életet számára tudatossá tenni oly módon, hogy gyermekét a karján s kezén – vagyis ritmikus, ütemes mozgás útján ritmikus, ütemes hangokra – táncoltatja.
	Az igazi, ösztönös anya így jár nyomról-nyomra halkan, óvatosan a gyermekben lassan ébredező élet után, erősítgeti azt és így mind jobban s jobban felköltögeti a mélységekben szunnyadó életet s kifejleszti azt. Mások ürességet tételeznek fel a gyermekben, életet akarnak beléje oltani és éppen e fáradozásuk oly üressé teszi a lelkét, amilyennek legelsőbb gondolták, tehát akaratlan is megölik azt; és így veszendőbe megyen az, ami oly egyszerűen s természetesen vezet a minden emberi életmegnyilvánulásban mutatkozó ritmikusnak, törvényszerűen megkötöttnek, a nyelvben s hangban való kiképzés eszközének kifejlesztéséhez, mert kevesen ismerik fel jelentőségét, még kevesebben karolják fel s fejlesztik tovább az életnek s az ember lényegének megfelelően és nem kapcsolják hozzá a további emberfejlesztést s emberkialakítást.
	A ritmikus és szabályszerű mozgás tiszta korai kifejlesztése a gyermek s az ember korai s későbbi teljes életében fölöttébb üdvös volna; mint nevelők igen soktól fosztjuk meg magunkat, de különösen a gyermeket mint tanítványt s embert, mikor már korán háttérbe szorítjuk a ritmikus, ütemes mozgást, a szabályszerű mozgás kifejlesztését; a gyermek jobban fel tudná fogni, hogy életét törvényszerűség szabja ilyenre vagy amolyanra; sok önkény, helytelenség s durvaság tünnék el az életből, a cselekvésből s a mozgásból; több méltóság s mérséklet és összhang töltené be életét; később pedig olyan érzék fejlődnék ki, amellyel a természetbe s művészetbe, zenei s költői művekbe könnyebben el tudna merülni.

41. §.

	Vessünk csak egy fürkésző, vizsgálódó pillantást önmagunkra s önmagunkba, amikor gyermekeink körében élünk, ó ne mondjunk egy hajszálnyival sem többet a való igaznál: mi magunk is halottak vagyunk és ami bennünket körülvesz, az is halott a mi számunkra. Bármennyit tudunk is, üresek vagyunk, a gyermekeink számára üresek. Minden szavunk kong az ürességtől: merő tartalmatlan s élettelen szólam. Csak abban a kevés ritka esetben, amikor beszédünk természet- s életszemléletben alapszik, örülhetünk a benne megnyilatkozó életnek.
	Siessünk hát! Adjuk meg a módját, hogy mi magunk s a gyermekeink tartalommal, élettel teljenek meg, adjuk meg a módját, hogy gyermekeink útján nyelvünk tartalmat s a körülöttünk levő tárgyak életet nyerjenek! Éljünk velük és tegyük lehetővé, hogy ők is velünk éljenek: akkor majd elnyerjük ő általuk azt, amire szükségünk van.
	A mi szavaink, beszédeink a társas együttélés során holtak, velőtlen formák, élettelen bábok, játékbárcák belső érték nélkül; mert hiányzik belőlük a belső élet meglátása, a tartalom. Gonosz szellemek ezek, mert sem testük, sem törzsük nincsen.
	Ami bennünket körülvesz, amit szemlélünk, nézünk, az mind halott. A tárgyak puszta tömeg. Elfojtanak a helyett, hogy felemelnének; mert hiányzik hozzájuk az éltető, az értelmet s jelentést adó szó.
	Mi nem érezzük át beszédünk értelmét; mert betanult fogalmak sorából áll, melyek nem alapszanak sem szemléleten, sem kialakításon. Éppen ezért nem jár nyomában sem szemlélet, sem kialakítás, sem élet; mert nem az életből fakadt és nem az életből származik.
	A mi beszédünk könyvhöz hasonlít, amelyből azt, ha mindjárt harmad- vagy negyedízben is, szóról-szóra tanultuk. Mi nem látjuk azt, amit mondunk, nem tudjuk kialakítani azt, amit beszélünk. Ezért olyan üres és tartalmatlan a beszédünk. Ezért, csak ezért oly szegény a mi belső s külső életünk és a gyermekeink élete is csak azért oly szegény, mert a mi beszédünk nem belsőleg s külsőleg, szemlélődve s alkotva fakadt gazdag életből, mert beszédünkből s szavainkból hiányzik a kifejezett fogalmak tárgyi szemlélete. Ezért van, hogy a beszéd zengését meghalljuk, de nyomában fakadó semmiféle szépet sem látunk. Halljuk a neszt, de nem látjuk a tetteket.

42. §.
	Apák, szülők! Rajta, fel! Adjátok meg gyermekeiteknek azt, aminek ti híjával vagytok. Ami már nem a mienk: A gyermekévek mindent megelevenítő, mindent alakító ereje, – hadd hozzák azt vissza a mi életünkbe a gyermekek!
	Tanuljunk gyermekeinktől; figyeljük s hallgassuk meg életük halk intelmeit, lelkük csöndes kívánalmait!
	Éljünk gyermekeinknek: és akkor gyermekeink élete békeséggel s örömmel fogja lelkünket eltölteni és megindulunk azon úton, amely a bölcsesség felé vezet.

Fordította: Petrich Béla 

Forrás: Fröbel Frigyes műveiből. Budapest, 1928. 27-28.; 33-34.; 48-49.o.

I. 47.
Herbart: Pedagógiai előadások vázlata

Johann Friedrich Herbart (1776-1841) a neveléstudomány első igazán koherens rendszerének megalkotója. Térben és időben kisugárzó szellemi hatása rendkívüli. Intenzitását elődei közül talán csak Rousseau-éhoz vagy Comeniuséhoz hasonlíthatjuk, bár gondolatai legalább annyi kritikusra találtak, mint követőre. (Bírálói elsősorban a szigorú kaszárnyafegyelmet vetették szemére, amelyet a nevelés első – alapozó – szakaszában megkövetelt.) Neveléstanának középpontjában az ember erkölcsi fejlesztése, etikai magaslatokra való emelése áll. Ezzel a céltételezéssel egyúttal elhatárolódik minden olyan eudaimonista pedagógiai rendszertől, amely az egyén boldogulását helyei a középpontba. 
	Herbart pedagógiai rendszerét két alapvető fontosságú értekezésében építi fel. 1806-ban jelent meg az „Általános Pedagógia” (Allgemeine Pädagogik aus dem Zwecke der Erziehung abgeleitet), 1835-ben pedig a „Pedagógiai előadások vázlata” (Umriß pädagogischer Vorlesungen). Három alapfogalom (kormányzás, oktatás, vezetés) köré rendelve taglalja a nevelés elméleti és gyakorlati kérdéseit. A közölt szemelvényekből  mindezek mellett az is kitűnik, hogyan gondolkodott Herbart a gyermekről, a gyermekkor sajátos vonásairól.

A gyermekek fegyelmezése

45.§.
	Feltesszük, hogy megvan az egészséges testi fejlődéshez szükséges gondozás és ápolás, mely nem okoz elpuhultságot s a veszélyes módon való edzést is kerüli. Semmiféle igazi szükségletnek nem szabad rossz útra csábítania a gyermekeket, semmiféle kényeztetésnek nem szabad szükségtelen igényeket ébresztenie. Hogy mennyi edzést lehet megkockáztatnunk, azt kinek-kinek testalkotása határozza meg.

46.§.
	A fegyelmezésnek az az alapja, hogy foglalkoztassuk a gyermekeket. Itt még nem tekintünk arra, hogy ebből valami haszon háramoljék a szellemi képzésre, csak ki kell tölteni az időt, ha nincs is egyéb célunk, csupán az, hogy elejét vegyük a rendetlenkedésnek. De ebben benne van az a követelmény, hogy a testmozgásnak a mindenkori életkortól függő szükségletét már csak azért is ki kell elégíteni, hogy elhárítsuk azt a természetes nyugtalanságot, mely ebből a szükségletből ered. Ez a szükséglet nem mindenkiben egyforma nagy; vannak egyének, akik fékezhetetleneknek látszanak, mert ülni kényszerítjük őket.

51.§.
	A testi fenyítéket, melyhez akkor szoktunk folyamodni, mikor a dorgálás már nem használ, hiába igyekeznénk teljesen száműzni, azonban olyan ritkának kell lennie, hogy inkább csak messziről féljenek tőle, semhogy a valóságban alkalmazzuk.
	Nem árt a gyermeknek, ha visszaemlékszik arra, hogy kiskorában egyszer megvesszőzték. Nem árt neki az sem, ha azt, hogy még most is megverjék, épen olyan lehetetlennek tartja, mint azt, hogy ő maga rászolgálhatna ilyen bánásmódra. De mindenesetre ártana önérzetének ilyen erős megbántása, ha már keveset törődnék a testi fájdalommal. S a legnagyobb mértékben káros dolog, bár itt-ott még előfordul, ha újra meg újra megvernek olyan gyermekeket, akik hozzá vannak szokva a veréshez. Ennek a legdurvább érzéketlenség a következménye, s alig lehet remélni, hogy sokáig tartó elnézéssel, mely ilyen esetben elkerülhetetlenné válik, ismét felkelthetjük a természetes érzelmet.
	Egy kissé másképp áll a dolog, ha egypár óráig éheztetjük a gyermeket. Ezzel csak megvonunk tőle valamit, de nem teszünk olyat, ami közvetlenül bántó volna.
	Azonban a szabadságtól való megfosztás tudvalevőleg a legközönségesebb büntetés, mégpedig joggal, feltéve, hogy kellőképpen a hibához mérjük. A legkülönfélébb fokozatai is lehetnek, a kisgyermek sarokba állításától kezdve a sötét szobába való bezárásáig, akár úgy is, hogy a gyermek kezét hátrakötjük. De különféle, megfontolást érdemlő okok miatt nem szabad a büntetésnek sokáig tartania. Egy egész óra már sok, ha nincs felügyelet, s a helyet is jól meg kell választani.

52.§.
	Olyan szigorú büntetéseket, amilyen az otthonról való elküldés, az intézetből való kizárás, csak a legvégső szükség esetén szabad alkalmazni, főképp azért, mert ilyenkor felvetődik az a kérdés, hová menjen a kizárt tanuló, – vajon talán más intézetnek legyen-e terhére. Ha más helyre adjuk a gyermeket, s ott szabadjára eresztjük, legtöbbször újra visszaesik a régi hibába. Ilyen esetekben tehát nagyon szigorú felügyeletre s új foglalatosságokra van szükség, új környezetnek kell elfeledtetnie a régi rossz gondolatokat.

53.§.
	Hogy a tekintély és a szeretet jobban biztosítja a fegyelmet, mint akármilyen szigorú eszközök, az eléggé ismeretes. Tekintélyt azonban nem szerezhet mindenki, akinek tetszik; ehhez kézzelfogható szellemi felsőbbség, nagy tudás, alak és külső megjelenés szükséges. Jóindulatú növendékek szeretetét meg lehet ugyan nyerni hosszabb időn át tanúsított nyájas magatartással, de épen ott, ahol a fegyelem legszükségesebbé válik, nem lehet helye a nyájas modornak, s a szeretetet nem szabad erélytelen elnézés árán megvásárolni; a szeretetnek csak akkor van értéke, ha a szükséges szigorral párosul.

54.§.
	A zsenge korban a fegyelmezés egészben véve könnyű, hacsak nem kell a gyermekkel betegessége miatt kíméletesen bánni, s ha már hozzászoktattuk a gyermeket a szófogadáshoz, folytatni is könnyű a fegyelmezést, csak nem szabad félbeszakítani. Ha azonban a gyermekek csak rövid ideig (egy-két napig) is magukra voltak hagyva vagy idegen személyekre voltak bízva, máris észre lehet venni a változást. Ilyenkor fáradságunkba kerül, amíg a gyermekeket ismét féken tudjuk tartani, s nem is szabad a régi fegyelmet túlságos hirtelen visszaállítanunk.
	Ha a gyermekek közt teljes fegyelmetlenség kapott lábra s megint rendbe akarjuk őket szedni, akkor megnyilvánul az egyének különfélesége. Némelyeket mérsékelt elnézéssel és nyájas bánásmóddal vissza lehet terelni valami célszerű foglalkozáshoz, mások elég okosak, hogy féljenek a fenyegetésektől s elkerüljék a büntetéseket. De tartani kell attól, hogy akadnak majd egyesek, akik csak azon törik a fejüket, hogy kijátsszák a felügyeletet, még ha kellemetlen helyzetbe jutnak is emiatt.
	Ha a családhoz való ragaszkodás hiányzik, akkor a veszély már a gyermekkorban hamar fokozódhatik, az ifjúkorban pedig a nehézség legyőzhetetlenné válhat.

A sokoldalúság feltételei
66.§.
	Első tekintetre is világos, hogy sokoldalú műveltséget nem lehet hamar megteremteni. Már a sok ismeretet is csak egymásután lehet befogadni, de ezután még az összefoglalásnak, áttekintésnek, elsajátításnak kell következnie (65.§.). Ezért váltakozik az elmélyedés és az elmélkedés, mert ahogy felfogni csak lassanként lehet a sokféle ismeretet, éppúgy összekapcsolni is.

67.§.
	Vannak oly tanítók, akik azt tartják legfontosabbnak, hogy pontosan megmagyarázzák a legapróbb és legjelentéktelenebb részleteket, s amit mondottak, ugyanúgy mondatják el újra a tanulókkal. Mások inkább beszélgetve tanítanak és tanítványaiknak is sok szabadságot engednek meg a kifejezésben. Ismét mások kiváltképpen a főgondolatokat kívánják, ezeket azonban pontosan meghatározott formában és megszabott összefüggésben. Végül némelyek mindaddig nincsenek megelégedve, míg csak tanítványaik meg nem tanulnak önállóan és rendszeresen gondolkodni.
	Ebből a tanításnak különféle módjai keletkeznek ugyan, de nem szükséges, hogy valamelyik a megszokás erejével felülkerekedjék és kirekessze a többit. Ellenkezőleg fel lehet vetni azt a kérdést, vajon nem járul-e valamivel hozzá mindegyik tanításmód a sokoldalú kiképzéshez. Mert ahol sok dolgot kell megérteni, ott szükség van az alapos magyarázatra, hogy zavar ne támadjon a tanulók fejében; minthogy azonban az összekapcsolás is szükséges, kezdődjék ez beszélgetés formájában, folytatódjék a főgondolatok kiemelésével és végződjék a rendszeres önálló gondolkodással. Világosság, összekapcsolás, rendszer, módszer.

68.§.
	Ha közelebbről vizsgáljuk a dolgot, kitűnik, hogy ezeknek a különféle tanításmódoknak nem szabad egymást kizárniok, sőt inkább egymásután kell következniök a tantárgyaknak minden kisebb vagy nagyobb körében, mégpedig az említett sorrend szerint. Mert:
	Először: a kezdő csak lassan haladhat, és minél apróbbakat lép, annál biztosabban halad. Minden ponton annyi ideig kell időznie, amennyire szüksége van, hogy az egyes dolgokat jól megérthesse. Ez alatt az idő alatt egészen arra a dologra kell irányítania gondolatait. Ezért a kezdet kezdetén főkép azon alapul a tanítás művészete, hogy a tanító a legkisebb részekre tudja széttagolni a tárgyat, nehogy ugrásokat tegyen, anélkül, hogy ő maga észrevenné.
	Másodszor: ami az összekapcsolást illeti, ezt nem lehet pusztán rendszeresen végrehajtani, legkevésbé pedig a kezdőfokon. A rendszerben minden pontnak megvan a határozott helye; ezen a helyen mindenekelőtt össze van kötve más pontokkal, amelyek legközelebb esnek hozzája, de bizonyos távolságra el is van választva más, távolabbi pontoktól, s ezekkel csak bizonyos közbeeső tagok révén van összekötve, továbbá ennek a kapcsolódásnak a módja sem mindenütt egyforma. Azonkívül a rendszer nemcsak azért van, hogy megtanuljuk, hanem használni, alkalmazni kell, gyakran tökéletesíteni is a megfelelő helyeken közbeiktatandó új pótlásokkal. Ennélfogva gyakorlottaknak kell lennünk abban, hogy bármelyik pontból kiindulva előre, hátra vagy oldalt minden más ponthoz el tudjunk jutni gondolatainkkal. Ezért a rendszert egyrészt elő kell készíteni, másrészt be kell gyakorolni. Az előkészítés az összekapcsolásban áll, ezután kell következnie a módszeres gondolkodásban való gyakorlásnak.

69.§.
	A kezdőfokon, ameddig az egyes fogalmak világossága a fődolog, rövid s a lehető legkönnyebben megérthető szavakat kell használnunk, azonkívül gyakran tanácsos lesz az is, hogy ezeket a szavakat elhangzásuk után nyomban ismételtessük néhány tanulóval (vagy akár valamennyivel is). (Sőt tudvalevőleg az összes tanulóknak ütemszerű karban-beszélését is megkísérelték némely iskolában, nem egészen siker nélkül, s ez az eljárás olykor célszerű is lehet kisebb gyermekek tanításának alsó fokán.)
	Az asszociáció szempontjából a fesztelen beszélgetés a legjobb módszer, mert alkalmat ad a tanulónak arra, hogy a gondolatoknak véletlenül adódó összekapcsolását részben úgy, ahogyan épen legkönnyebb és legkényelmesebb neki, megkísérelje, megváltoztassa és megsokszorozza, s a maga módja szerint tegye sajátjává, amit tanult. Ezzel elejét vesszük annak a merevségnek, mely a pusztán rendszeres tanulásból származik.
	Viszont a rendszerezés összefüggőbb előadást kíván, s az előadás idejének élesebben külön kell válnia az ismétlés idejétől. A főgondolatok kiemelésével a rendszer éreztetni fogja a rendezett ismeretek előnyét, nagyobb teljességével pedig növelni fogja az ismeretek mennyiségét. Egyiket sem tudják a tanulók megbecsülni, ha a rendszeres előadás túlságos korán megkezdődik.
	A módszeres gondolkodásban való gyakorlottságot feladatok, önálló dolgozatok s ezeknek kijavítása útján fogja a tanuló elérni. Itt kell ugyanis kitűnnie annak, vajjon a növendék jól megértette-e a főgondolatokat, vajon képes-e ezeket az alájuk tartozó esetekben ismét felismerni s azokra alkalmazni.

70.§.
	Amit itt a tananyagnak a kezdőfokon elemekre való bontásáról és fokozatos összekapcsolásáról mondottunk, az kicsinyben és nagyban ráillik a legkülönfélébb tantárgyakra és szakokra, azonban a növendékek életkora s a tantárgyak szerint még sok mindenféle pontosabb meghatározásra kell kitérnünk. Egyelőre általánosságban arra kell felhívni a figyelmet, hogy az oktatás átveszi egy részét azoknak a foglalatosságoknak, amelyek már a fegyelmezés végett szükségesek (56.§.). Ámde az oktatás annál hamarabb ki szokta fárasztani a tanulókat, minél tovább tart, bár ebben a tekintetben a tanulók különfélesége határoz. Minél jobban kifárasztja őket, annál kevesebbet és foglalatosságnak. Már ebből is nyilvánvaló a szünetek és a váltakozás szükségessége. Ha a tanuló bizonyos tárgyakban igazán elfárad (nem csupán kedvetlen), akkor, amennyire lehetséges, előbb arra kell törekednünk, hogy ez az érzelem elmúljon vagy legalább gyengüljön, és csak azután folytassuk az illető tárgyaknak némileg más formában való feldolgozását. Hogy erre elég idő legyen, a rendszeres előadásnak némely esetben sokkal később kell bekövetkeznie, mint az elemekbe való bevezetésnek, és viszont az elemeket legelső ízben gyakran jóval előbb kell legalább érinteni, mielőtt összefüggő oktatásra gondolhatnánk. Némely tantárgyat jó előre elő kell készíteni.

A vezetésnek a fegyelmezéshez és az oktatáshoz való viszonyáról

136.§.
	A vezetés a gyermeknek jövőjét tartja szem előtt. A reményen alapszik és mindenekelőtt a türelemben nyilvánul. Mérsékli a fegyelmezést, amely különben talán hamarabb célt érne nagyobb szigorával. Még az oktatást is mérsékli abban az esetben, ha az oktatás hatása túlságosan megerőltetné az egyént. De össze is olvad mind a kettővel és megkönnyíti őket.
	A vezetés eredetileg személyes ráhatás, lehetőleg semmi egyéb, mint barátságos bánásmód. Ez teszi lehetővé, hogy a gyermek, aki idegen emberek között a nevelőben (s a nevelésről gondoskodó családban) leli támaszát, bizalmasan közölje vágyait és mondanivalóját a felnőtt emberrel. De a vezetés hatása különösen akkor érvényesül, amikor segítségre van szükség magának a gyermeknek gyengéivel és hibáival szemben, amelyek meghiúsíthatnák a hozzáfűzött reményeket.

137.§.
	A vezetés illedelmes magaviseletet kíván; szereti a természetes jókedvet; mind a kettőt annyiban, amennyiben össze lehet egyeztetni azokkal a foglalatosságokkal, amelyek a fegyelmezéssel és az oktatással kapcsolatosak. A növendéknek mindig szeme előtt kell tartania azt a tárgyat, amellyel foglalkozik; baj volna, ha a magamutogatásra vagy szórakozásra való törekvés felülkerekednék, s elfeledtetné a munkát.
	A jó nevelő szívesen lesz nyájas a növendékhez, ha a növendék nem szolgál rá az ellenkezőre. Így csökken a felügyeletnek terhes volta. Szép szóval, ahol csak lehetséges, elejét vehetjük minden szigorúbb intézkedésnek.

A vezetés célja

141.§.
	Míg az oktatás célja már ezzel az alaptétellel meg van határozva: tökéletesítsd magadat (17., 64., 65.§.), addig a vezetésben, mely az oktatást neveléssé egészíti ki, minden erénynek összefoglalva kell lennie. Az erény azonban eszmény; az efelé való közeledést az erkölcsösség szó fejezi ki. Minthogy pedig a gyermek általában véve képezhetőből kiképzetté, meghatározatlanból meghatározottá válik (4.§.), az erény felé való közeledésnek is bizonyos megszilárdulásban kell állania. Ha az erkölcsösség ingadozik, az nem elegendő, s ha valami erkölcstelenség gyökeret ver, az baj. Mind a két esetet kizárva a következő szavakkal fejezzük ki a vezetés célját: erős erkölcsös jellem megteremtése.

142.§.
	A jellemben is, az erkölcsben is sok mindent meg kell különböztetni. Erről később lesz szó. Egyelőre jegyezzünk meg annyit, hogy az akarat határozottsága, amit jellemnek nevezünk, nem csupán az akaráson alapul, hanem a nem akaráson is. Ez a nem akarás részint az akarásnak hiánya, részint tagadó, visszautasító akarás, kizárás. Szigorú fegyelmezés, mely elzárja az utat minden elől, ami rosszra csábíthatná a gyermeket, inkább akarathiányt teremt, mintsem állandó határozottságot. Ha a nevelés véget ér, jönnek a bűnre vivő alkalmak, melyektől féltünk, s a növendék hirtelen annyira megváltozhatik, hogy rá sem lehet ismerni. A vezetés feladatát úgy kell értelmezni, hogy magában foglalja mind a két dolgot, az akarást is, a kizárást is.

Az első három évről

195.§.
	Minthogy az első években az élet fonala még rendkívül gyenge, tehát a test gondozása (amiről itt nem lehet szó), minden másnál előbbre való, ennélfogva az egészségi állapot minősége szerint nagy különbségek lesznek a gyermekek között abban a tekintetben, hogy mennyi időt lehet a szellemi képzésre fordítani. De bármily kevés ez az idő, mégis roppant fontos a legzsengébb kornak nagy fogékonysága és érzékenysége miatt.

196.§.
	Azt az időt, amikor a gyermek teljesen ébren van és nincs semmi baja, mindig fel kell használni arra, hogy érzékszerveit valami foglalkoztassa, de ne zaklassa. Kerülni kell az erős benyomásokat, úgyszintén a benyomások gyors változását. Gyakran nagyon csekély változatosság is elegendő, hogy ismét felélessze a már lankadó figyelmet. Kívánatos a szem és a fül útján keletkező észrevételeknek bizonyos teljessége, úgyhogy ezek az érzékek egész területükön egyformán otthonosak legyenek.

197.§.
	A gyermek természetes mozgási ösztönének – ügyelve arra, hogy bajt ne okozzon – szabad teret igyekszünk adni, elsősorban azért, hogy a gyermek gyakorlottságra tegyen szert minden végtagjának használatában, továbbá azért is, hogy saját próbálkozásai útján gyarapítsa a dolgokra s a dolgok változékonyságára vonatkozó megfigyeléseit.

198.§.
	A leggondosabban kerülni kell a kellemetlen, visszataszító benyomásokat, akárkitől származnak. Senkinek sem szabad a gyermekkel úgy bánnia, mintha játékszere volna.

199.§.
	De éppoly kevéssé kell bárkinek tűrnie, hogy a gyermek uralkodjék rajta, főképp, ha rakoncátlannak mutatkozik. Máskülönben feltétlenül makacsság fejlődik ki benne. Beteges gyermekekkel alig lehet ezt elkerülni, mert kénytelenek vagyunk figyelemmel kísérni szenvedésük megnyilvánulásait.

200.§.
	A gyermeknek folyton éreznie kell a felnőtt felsőbbségét és gyakran saját gyámoltalanságát is. Ezen alapul a szükséges engedelmesség. Következetes eljárással oly egyének, akik mindig a gyermek környezetében vannak, könnyebben elérik az engedelmességet, mint mások, akik ritkán vannak együtt a gyermekkel. Az indulatoknak időt kell adni, hogy lecsillapodjanak, hacsak sürgető körülmények mást nem kívánnak.

201.§.
	Nagy ritkán erőszakot is alkalmazhatunk, hogy akkora félelmet keltsünk vele a gyermekben, amekkora épen szükséges ahhoz, hogy szükség esetén hatása legyen a fenyegetésnek, és hogy gátat vethessünk az elbizakodottságnak. A fegyelmezésnek ugyanis már a legelső években biztosnak kell lennie, nehogy később kénytelenek legyünk szigorú rendszabályokhoz nyúlni, ami nagyon ártalmas dolog.

202.§.
	A gyermek nyelvének fejlesztése kezdettől fogva komoly gondosságot kíván, nehogy mindenféle rossz szokások és hanyagságból eredő hibák gyökerezzenek meg, amelyek később nagyon sok időveszteséget és bosszúságot szoktak okozni. Teljesen kerülnünk kell a kifejezés mesterkélt formáit, melyeknek értelme meghaladja a gyermek ismereteit.

A negyedik évtől a nyolcadikig

203.§.
	A két időszak közötti határvonalat tulajdonképpen nem az évek jelölik, hanem az, hogy megszűnik az első évek gyámoltalansága, s megkezdődik a végtagoknak és a nyelvnek helyes használata. Abból, hogy a gyermekek most már maguk is sok, pillanatnyi kellemetlenségtől meg tudják magukat szabadítani, természetszerűen következik, hogy több lesz a nyugalom és a jókedv.

204.§.
	Minél jobban tud a gyermek már saját magán is segíteni, annál jobban háttérbe kell szorulnia a külső segítségnek. Egyszersmind a fegyelmezésnek erősebbé s némely egyénnel szemben szigorúbbá is kell válnia mindaddig, míg csak minden nyoma el nem tűnik annak a makacsságnak, amelyet eddig többnyire nem lehetett egészen elkerülni. Ez azonban feltételezi, hogy senki se ingerelje szükségtelenül a gyermeket valami ellenállás kifejtésére. Minél nagyobb rendet lát a gyermek maga körül, annál könnyebben beletörődik.

205.§.
	Annyi szabadságot, amennyit a körülmények megengednek, már csak azért is adni kell a gyermeknek, hogy őszintén megnyilvánuljon természete, s tanulmányozni lehessen egyéniségét. A fődolog ebben a korban mégis az, hogy elejét vegyük a rossz szokásoknak, főképp az olyanoknak, amelyek kifogás alá eső gondolkodásmóddal kapcsolatosak.

206.§.
	Két gyakorlati eszmét kell itt közvetlenül tekintetbe venni, de nem egyformán, tudniillik a jóakarat és a tökéletesség eszméjét. Egyes fogalmakat, melyek az utóbbinak körébe tartoznak, csaknem mindig magától alkot a gyermek. Az előbbi ritkábban fejlődik ki, úgy kell a gyermekbe beleoltanunk, ezt pedig nem lehet mindig közvetlenül megtenni.

207.§.
	A rosszakarat megnyilvánulásait, melyek sok gyermekben gyakran előfordulnak, egyáltalában nagyon komolyan kell felfogni, mint rossz jeleket, mert az olyan jellemet, amely ebben a tekintetben már elromlott, többé nem lehet alaposan megjavítani, s a romlás néha korán megkezdődik. 

Fordította: Nagy J. Béla
Forrás: Herbart: Pedagógiai előadások vázlata. Budapest, 1932. 37-38.; 39-41.; 45-47.; 78-79.; 98.-100. o.