Iskolakritika és alternativitás

	Az iskolát érő bírálatok egyidősek az iskolával. A jobbító szándékú kritikusok többnyire pedagógusok (korábban filozófusok), akik hol élesebben fogalmazva, hol pedig tapintatosabban adják tudtára koruk közvéleményének, hogy mitől rossz koruk iskolája, és hogyan lehetne megváltoztatni, jobbá alakítani. Néhány kiragadott példa: 
	„Az elszigetelt reformok semmit sem érnek … „Özönvíznek kell következni a pedagógiában, és akkor csak Montaigne-t Rousseau-t, Spencert és az új gyermekpszichológiai irodalmat szabad majd a bárkába bevinni”  – írja Ellen Key „A gyermek évszázada” című, később oly sokat idézett könyvében, amely 1900-ban jelent meg első ízben. Ugyancsak ő az, aki az általa elképzelt „álomiskolát” szellemi étteremnek festi le, ahol a gyerekek szabadon választhatnak az érdekes, izgalmas tanulnivalók között. 
	Radikalizmusát tekintve nem sokban különbözik John Holt, amerikai pedagógus véleménye egy későbbi korszakból és kultúrkörből: „A legtöbb gyerek számára csupa kudarc az iskola” – olvassuk az 1964-ben megjelent, „Iskolai kudarcok” című kötetben.  „Képtelenség megítélni, hogy milyen tudásra lesz szükségünk negyven vagy akár tíz év múlva is.” A diagnózis tehát az eltelt közel hetven esztendő ellenére szinte ugyanaz: az iskola képtelen feladatának ellátására. A terápia is egybecseng: új iskolára van szükség. Ellen Key ennek az új intézménynek csak a körvonalait rajzolta meg, Holt viszont – ahogyan az még később látni fogjuk – a gyakorlatban is sokat tett ennek megvalósításáért.
	Akkor is szép számmal találkozunk az iskolára vonatkozó szenvedélyes hangú bírálatokkal, ha a nevelés történetében még előbbre lapozunk. A tanítók durvaságát, a gyerekekkel való embertelen bánásmódját már az antik Rómában is kipellengérezték, ahogyan az Martialis tette egyik epigrammájában:
  
„Rőt tarajú kakasok szava meg sem törte a csöndet, 
s már te veszett lármát ütve rikoltsz, verekedsz.
Üllőkön kalapált fém cseng ily fülsiketítően...
Lanyhább lárma rivall, ha rajong a nagy amphitheatrum...
Kérlel a szomszédnép: szundítana egy kicsit éjjel!”

	A reneszánsz humanistái még élesebben fogalmaztak. Erasmus nem kíméli a kegyetlenkedő és tanításra alkalmatlan tanárokat sem: „A gyermeket alig négyesztendős korában iskolába küldik, a hol egy tudatlan, durva, romlott erkölcsű, néha nem is józan eszű, gyakran holdkóros vagy nyavalyatörős [...] tanító trónol. …. Mi mást tanulhatnak itt a gyermekek, mint a tudomány gyűlöletét?”  Montaigne egyik esszéjében az iskolákban tapasztalható durvaság elharapódzására figyelmeztet: „A kollégium nálunk ifjú rabok börtöne: lakóit züllötté teszik, mivel a züllöttségüket büntetik, még mielőtt züllöttek lennének.”   
	A tömegessé váló oktatás, a nagy, átfogó iskolarendszerek kiépülése még jobban felerősíti a kritikát, az iskolával kapcsolatos aggodalmakat. A tizenkilencedik században ez utóbbi érzés egyre szélesebb körben elterjedt, s kezdetben egyfajta nehezen megragadható kollektív „rossz előérzetben” öltött testet. Az intézményes oktatás minden gyermekre való kiterjesztése és ezzel kötelezővé tétele tehát egyáltalán nem ment könnyen. A módosabb szülők – Rousseau hatására – egy ideig egyszerűen nem engedték gyerekeiket iskolába, inkább magánnevelőket fogadtak fel melléjük. Az emberek jelentős része úgy vélte, hogy az iskola csak aláaknázza a családban kialakult tekintélyeket. Semmi szükség arra, hogy „lélektelen” szakemberek vegyék át a családi nevelés-oktatás szerepét. A családfő felelősségtudatát gyengítheti az intézményes oktatás, ha gyerekei tanításán mással lesz kénytelen osztozni. (Figyelemre méltó, hogy ez az érvelés bizonyos kultúrákban – mint például a trópusi Afrika egyes törzseinél – még manapság is gyakori.)
	Fontos fejezete az iskolakritikának az a – tengeri kígyó hosszúságához hasonlítható – társadalmi vita, amely a tizenkilencedik századi Németországban alakult a középiskolákban tapasztalható túlterhelésről. Ebben a párbeszédben először az orvosokat hallatták hangjukat.

Orvosok iskolakritikája

	1836-ban megjelent egy cikk egy korabeli újságban, a „Medizinische Zeitung” című lapban. Karl Ignatz Lorinser orvos ebben a tanulmányában („Zum Schutz der Gesundheit in den Schulen”, azaz: „Az iskolai egészségvédelemről”) a gimnazisták túlterhelésére figyelmeztet. A lélek nyugtalansága, fokozott igénybevétele – a német orvos szerint – az idegrendszer tömegének megnagyobbodásához vezetett a generációk során. Ezt a helyzetet az iskola csak rontotta. A tantárgyak és a házi feladatok tömege gátolják a természetes testi fejlődést. „A legszorgalmasabbak a leginkább esendőek, leginkább betegségre hajlamosak” – írja Lorinser már 1836-ban. 
	A tanulmány a porosz király kezébe került, aki utasította miniszterét egy tananyagcsökkentéssel kapcsolatos tervezet kidolgozására. Ebben a gimnáziumok heti óraszámának felső határát 32 órában szabták meg, s előírták az óraközi szünetek időtartamát is. Szóba került a testnevelés iskolai tanításának bevezetése is, ám erre akkor még nem került sor. Mindenesetre javasolták, hogy a tanulók arra alkalmas tanárok vezetésével  tanítás után   önkéntes sportfoglalkozásokon vegyenek részt. 
	Egy breslaui orvos, Hermann Cohn kutatásokat végzett, melyek nyomán 1867-ben azt állította, hogy a fiatalok megnövekedett szellemi igénybevétele, az egyre fokozódó „teljesítményelvárás” rövidlátáshoz vezet. A hetvenes években publikációk egész sora jelent meg erről, és konferenciákat szerveztek az iskolai túlterhelés témakörében. A szakértők ekkorra már egyetértettek abban, hogy a túlterhelés nem csak a tanórákra korlátozódik. Csökkenteni kell a házi feladatok mennyiségét is úgy, hogy a velük való foglalkozás  a gimnáziumok alsó osztályaiban  ne vegyen igénybe többet  napi két óránál. Időközben már orvosok egész sora nyilatkozott egyre kritikusabb hangvételben a gyerekek túlzott iskolai igénybevételéről. Hangoztatták, hogy a rövidlátás mellett a fejfájás, az orrvérzés, az emésztési zavarok és az ún. „szűkmellűség”  mind olyan betegség szimptómái, amelyet az iskola okoz. A század végén a diákok körében elharapódzó öngyilkossági sorozatot is a túlterhelés számlájára írták.
	A vita egyre jobban kiéleződött, az ellentábor sem váratott sokáig magára. Egy magát meg nem nevező badeni pedagógus nehezményezte, hogy a politikusok az iskola ügyében inkább az orvokra hallgatnak, mint a filológusokra, a klasszikus nyelvek tanáraira. Így az a látszatot keltik, hogy végső soron „minden iskolai tanóra káros lehet az egészségre”. Pedig a nevelés egyik célja éppen az erőfeszítésre való képesség kell, hogy legyen. A túl sok kellemes foglalatosság ártalmas, a 14-16 éves fiatalságnak éppen a szigorú nevelésre van szüksége, mivel amúgy is a lelki erők pazarlása jellemzi ezt a korosztályt. 
	Német ideggyógyászok egyik konferenciáján, 1880-ban Paul Hasse egész sor olyan esetről számolt be, amelyekben az iskolai túlterhelés pszichiátriai tüneteket eredményezett. A kultuszminiszter mégsem vette figyelembe az egyre hangosabb kritikákat, jelentős óraszám-csökkentésre ekkor még nem került sor.
	A nyolcvanas években Németország egyre több városában alakultak iskolai reformokat sürgető egyesületek. Poroszországban 22 000 aláírást gyűjtöttek a túlterhelés ellenzői, akik a probléma megoldását a klasszikus stúdiumok óraszámának csökkentésében látták. 
	A vita nem nélkülözte a szélsőséges véleményeket: egyesek a fogak romlását is a túlterhelés számlájára írták, és a rekruták sorozáskor tapasztalt fizikai alkalmatlanságáért is a középiskolákat tették felelőssé. A teljes képhez tartozik, hogy mindeközben a gyárakban gyerekek napi 10 órát dolgoztak embertelen körülmények között.
	1890-ben II. Vilmos császár is állást foglalt a kérdésben: a berlini nevelésügyi konferencia megnyitása alkalmával az ifjúságra nehezedő túlterhelést a túlfeszített íjhoz hasonlította. Szükségesnek tartotta a tananyag jelentős csökkentését. A császári óhajt tett követte: a német gimnáziumok reformja során az 1892-ben életbe lépő tantervben már 16 órával csökkentették a heti óraszámot, jelentősen mérsékelték a latin és görög tantárgy anyagát, valamint az érettségi vizsgák követelményeit.
	A kritikus hangok, az iskolával kapcsolatos kellemetlen érzések természetesen nem csak Németországban erősödtek fel. Egyre többen vették észre, hogy az iskola körül valami nincs rendben, már egyre kevésbé felel meg az elvárásoknak. Mindehhez hozzájárult az is, hogy időközben átalakult az emberek gondolkodásmódja. Megváltozott a mentalitás, az emberről, az ember feladatáról, az életről, a társadalomról alkotott felfogás. Egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a pedagógiának követnie kell az értékek, a gondolkodásmód változásait.
	A kritika kereszttüzébe a Johann Friedrich Herbart (1776-1841) és követői által művelt pedagógia került. Ezzel a neveléstani rendszerrel az új irányzatok képviselői nem mindig bántak méltányosan: bizonyos elemeit kiragadták az összefüggések rendszeréből, s azokra alapozva utasították el az egész rendszert. 

Herbartizmus és korszellem

	Herbart pedagógiáját viszont teljes egészében és a tágabb összefüggések hálójában célszerű vizsgálni. Nem túlzás azt állítani, hogy nagy jelentősége van a pedagógia történetében: a korábbi esszészerű, egyedi megfigyelésekre alapozott nevelési tanácsokat megfogalmazó pedagógiai kompendiumok helyett tudományos igényű, minden ízében összefüggő rendszert alkot. Érdemes azonban azt is figyelembe venni, hogy a herbartiánus pedagógia célja végső soron társadalom szűkebb-tágabb közösségi köreibe zökkenőmentesen beilleszkedő, hasznos állampolgár. Ez a neveléstan fogalmazta meg – talán utolsó ízben a pedagógia történetében – protestantizmus evilági aszkézis-felfogását. Ne feledjük: ez a neveléstan nem a rousseau-i hedonista örömelvűség „boldogságetikáját” veszi alapul, hanem valami egészen mást. Ez a következetes önvizsgálat, az emberi ösztönök, érzelmek elfojtásának pedagógiája. A herbartizmus egyáltalán nem „légüres térben” jött létre. Sőt: világnézete, emberfelfogása jól beleillett a korszak mentalitásába, a „korszellembe”.  
	Az a tény, hogy hihetetlenül gyorsan megtalálta az utat a gyakorlathoz, és széles körben elterjedt (nemcsak Európában, Japánban is gyökeresen átformálta az iskolai gyakorlathoz), magyarázható bizonyos korabeli társadalmi és gazdasági jelenségekkel. A tizenkilencedik század ötvenes, hatvanas éveinek Európájára a gazdasági fellendülés, a gyors expanzió volt jellemző. A társadalmi jólét gazdasági alapjainak megteremtése olyan embereket igényelt, akikre a klasszikus protestáns-puritánus erények (alkalmazkodás, az önkontroll, a munka szeretete, a pontosság, a megbízhatóság a türelem és a kitartás) jellemzőek. A hétköznapi életben ekkor még nem volt helye zavaró vágyaknak vagy túlméretezett egyéni szükségleteknek; olyan igényeknek, amelyek kimozdíthatták volna a materiális értékeket teremtésére vállalkozó egyéneket a hétköznapok egyhangúságából. Az alacsony jövedelmek és a kényszerű takarékosság korában ez meggondolatlan dőreség lett volna. 
	Ezekkel az életelvekkel cseng egybe Herbart emberideálja. Herbart eszményi gyermeke olyan teremtmény, akinek szeleskedését, heveskedését, esetleges akaratosságát már kisgyermek korában megtörték. „Akarat nélkül jön a gyermek világra, híján minden erkölcsi viszonyulás nélkül.”  – írja Herbart az „Általános pedagógia” című könyvében (1806). Az akaratnélküliség ebben az esetben tehát a magasabb eszmények felé törő akarat hiányát jelenti. Ez a hiányállapot a gyermek lelkében a szilaj heveskedésre való hajlammal és olyan „vad vágyakkal” párosul, amelyek gátolják a rend kialakulását és végső soron a jövendő személyiség formálódását. Ezért a gyerek „…vad heveskedését … le kell törni…” Herbart pedagógiájának arra a szakaszára jellemző ez a gyerekszemlélet, amely a Kormányzás (Regierung) néven közismert. Ez voltaképpen még nem is nevelés, csak a nevelés előfeltételeinek megteremtése. 
	Herbartnál magát a nevelést is a protestáns-puritánus életelv szabályozza. Az erkölcsi fejlődés magasabb szintjére emelkedő gyerek nála eszmények megvalósítására törekszik, erkölcsi döntés-helyzetekben nem hezitál. Viselkedését belső kontroll szabályozza, szinte maga a „két lábon járó kategorikus imperatívusz”. 
	Ez a pedagógia individuális alapozású. Elutasítja a közösségi élet élményét, az együttes tevékenység által nyújtott élménytöbbletet. Nem tud mit kezdeni a csoporton belüli kötődésekkel, ezeket a tudás megszerzésének gátjának tartja és igyekszik kiiktatni. A gyermek partnere nem a másik gyermek, hanem a felnőtt, a tanár, aki modell, viselkedési minta számára. Beleélő-képesség, empátia helyett példamutató emberi tartást kívánt meg a nevelőtől. Az általa eszményinek tartott pedagógus nem „lehajolni” kíván a gyermekhez, hanem saját képére és hasonlatosságára akarja formálni a lelkét. Éppen azért a tanítás során sincs helye a rögtönzésnek: az a „formális fokozatok” szigorúan determinált terve szerint folyik.	
	Elterjedése is bizonyítja, hogy Herbart hatékony pedagógiát alkotott, metafizikus rendszerével a „kapitalizmus szellemének” új erkölcsi alapozást biztosított. Megtalálta a kapcsolatot a hétköznapok pragmatizmusa és a transzcendens eszmék között. Hidat vert, mellyel összekötötte a polgárok szerzés-vágyát a viselkedést szabályozó erkölcsi normákkal.  

Új életérzés születik

	A korszellem változását tükrözi, hogy a tizenkilencedik század második felének új jelszavai már a haladás, a fejlődés, a küzdelem lettek. A hetvenes-nyolcvanas években ezzel párhuzamosan új életérzés, életstílus, mondhatni új embertípus született. A „felhalmozó” ember mellett megjelent a fogyasztó, a „konzumáló” embertípus. E változás hátterében az ipari produktivitás növekedése állt, amely robbanásszerűen zajlott le az ipari fejlődés alacsonyabb fokán álló országokban éppúgy, mint az élen haladó országokban, mint például Németország. 
	Egyre inkább puszta retorikai fogássá vált a „fáradhatatlan hivatásvégzés” korábban még megrendíthetetlennek vélt etikai tartalma. Az eszménypedagógiák kizárólagossága fölött eljárt az idő, önmagában a herbarti pedagógia kevésnek bizonyult. Új értékek keletkeztek, új nevelés eszmények fogalmazódtak meg.
	A Rousseau által képviselt, s az ő korában még talajtalannak bizonyuló boldogságetika ismét felbukkant, most már kézzelfogható közelségbe hozva az evilági boldogulás ígéretét, lehetőségét. Az ember rátalált saját belső világára, igényeire, szükségleteire, amelyeket most már bízvást kielégíthetett. Felfedezte a külső természetet is, amely már nem leigázandó, veszélyes ellenfélként, jelent meg előtte, hanem a világi örömök kiapadhatatlan forrásaként.
	A csalhatatlannak hitt lelki „iránytűk” már nem működnek megbízhatóan, a korábbi értékekbe vetett hit megrendült, bizonytalanság lett úrrá az embereken. A szülők már nem voltak képesek gyerekeiknek olyan életvitelre vonatkozó tanácsokat adni, amelyek cselekedeteiket minden körülmények között megbízhatóan irányíthatták volna. Egyre nagyobb szerepet kapott a gyerekek életében az iskola, egyre fontosabbá vált számukra a kortárscsoport. A gyerekek társadalmi szerepe látványosan megnövekedett, a szülők egyre fontosabbnak tartották gyermekeik színvonalas nevelését-iskoláztatását. 
	Az emberek gondolkodásának, mentalitásának szerves részévé vált a világ iránti érzékenység, a szépség, az esztétikum iránti nyitottság. Az új ember egyre jobban érdeklődött a művészetek, ezen belül is a zene, az érzelmeket kifejező irodalmi alkotások, valamint a sport iránt. 
	A pedagógia megpróbálta ezeket az új területeket ellenőrzése alá vonni, hatásaikat be kívánta kapcsolni a nevelésbe. Megszületett a művészetpedagógia, a vidéki nevelő otthonokban sokoldalú nevelés-képzést nyújtó New School- és Landerziehungsheim-mozgalom. Fellendült a természetjárás, fokozódott az egyszerű, népi kultúrák iránti érdeklődés, s mindez átszövődött a hazai táj iránti szeretet érzelmével. Erdei iskolák keletkeztek, útjára indult a vidéket járó „vándormadár” (Wandervogel) mozgalom. 
	A megszülető, kibontakozó és ezer szálra bomló reformpedagógia sok-sok irányzata hadat üzent a protestáns örökségű evilági aszkézis mentalitásának. A régi pedagógia céljai helyett, amelyek között az engedelmességre, pontosságra, szerénységre, szorgalomra, kitartásra, a szükségletek elfojtására való nevelés szerepelt, a múzsai nevelés fontosságát hangsúlyozzák, felfedezik a testkultúrát, a sportot, a lélek fejlődésére jótékonyan ható fizikai munkát. 
	Látnivaló azonban, s nem lehet eléggé hangsúlyozni: a változásoknak ez a köre nem jelentette a herbartiánus pedagógia végét, csak annak hegemóniája szűnt meg. 
	Újabban egyre jobban terjed a felfogás, miszerint a klasszikus Herbart követők és a reformpedagógusok munkássága között nem érdemes éles határvonalat, „paradigmaváltást”, „fekete-fehér” vagy „rossz-jó”-ellentétet, jól érzékelhető cezúrát keresni. Sokkal szerencsésebb lenne a hasonlóságok, az átmenetek kimutatása, amely a paradigmák egymás mellet élését bizonyítja. Néhány kiragadott példa a „békés egymás mellet élésre”:
	Az első Új Iskolát, a New School-mozgalom első ismert intézményét 1889-ben nyitotta meg Cecil Reddie az angliai Abbotsholme-ban. Ez a bentlakásos iskola számos reformpedagógiai elvet ültetett át a gyakorlatba az életszerű, természetelvű tanítástól kezdve a művészetek iránti érzékenységre nevelésig. Azt hihetnénk, hogy Reddie új pedagógiája a herbartizmus teljes tagadására épült. Szó sincs róla. Az angol iskolaigazgató alig egy évvel az intézet alapítása után egész tanári karával felkerkedett és ellátogatott Németországba, Jénába, ahol az egyik leghíresebb Herbart-tanítvány, Wilhelm Rein vezetett egyetemi gyakorlóiskolát. Reddie tehát hajlandónak bizonyult arra, hogy tanuljon a másik pedagógiai paradigma képviselőjétől, hogy diskurzust folytasson vele. Az éles szembenállás helyett a párbeszédet választotta. 
	Egy másik példa: 1911-ben jelent meg Stuttgartban egy kötet, amelynek tárgya a gyermek testi és szellemi fejlesztése születéstől a serdülésig. Ebben a kötetben a klasszikus herbartiánus pedagógia képviselői (mint például Wilhelm Rein) éppúgy kifejthették véleményüket a gyermeknevelésről és az oktatásról, mint a reformpedagógusok (közöttük például Hermann Lietz). A paradigmák közötti átjárhatóságot bizonyítja, hogy a gyermek szellemi fejlődéséről író szerző, Adolf Sellmann, noha a témát alapjaiban véve herbartiánus oldalról közelíti meg, a további olvasásra javasolt irodalom között nemcsak Herbart műveit emeli ki, hanem a munkaiskola-koncepciójáról híres Kerschensteiner, a gyermeklélektani kutatásairól ismert Sully és a kísérleti pszichológiát művelő Wundt köteteit is. A sokféle felfogást képviselő szerzők közös ismertető jele ebben a kötetben az, hogy mindegyikük érdeklődésének középpontjában a gyermek áll, foglalkoztatja őket a gyermek tanulmányozásának, fejlesztésének és nevelésének lehetősége.  
	Ha az iskola átformálását célzó törekvésekre térünk vissza, akkor is a reformmotívumok sajátos kontinuitását és a paradigmák közötti párbeszédet figyelhetjük meg. Az óvatos óvatos reformok iránti igény megfogalmazódására példa Kovács S. Sándor „Új elvek és irányok a modern nevelésben és oktatásban” című könyve, amely 1906-ban jelent meg Nagyváradon. A szerző az 1889-ben alapított Abbotsholme-intézetet, Hermann Lietz reformiskoláját, a „Landerziehungsheim”-et majd megfogalmazza kívánságát, hogy a reformiskola legyen iskola és nevelőintézet egyben A cél itt „a testi és szellemi  tehetségek összhangzó kiképzése” legyen. Az erdélyi pedagógusa eszménye az esztétikus természeti környezetben felépített bentlakásos iskola, amely „csinos, tágas, szellős épület”-ben kap helyet, ahol „családias ebédlő található, ízlésesen, művésziesen berendezve, virágokkal díszítve.” Ebből az idézetből is kitűnik, hogy az érzékszerveivel a világ szépségei, esztétikai értékei iránt nyitott újfajta ember már esztétikailag is igényes, színvonalas iskoláztatást akar nyújtani gyermekei számára.  
	Közismert tény, hogy az új reformpedagógiai irányzatok formálódását a korabeli filozófiai és pszichológiai irányzatok nagymértékben segítették. A reformpedagógusok gondolkodásmódjára éppúgy hatott Bergson életlendület-elmélete, mint Nietzsche kultúrakritikája és új embereszménye, amelyet az „Így szólott Zarathustra” lapjain fogalmaz meg.
	Könyvek egész sora jelenik meg, amelyek a gyermek művészi hajlamaira hívják fel a figyelmet. (Például: Hartlaub: Das Kind als Künstler, 1898 és Carl Götze: Genius im Kinde, 1922.) Alfred Lichtwark, a hamburgi képcsarnok igazgatója a századfordulón új módszert honosít meg a művészeti nevelésben: sétákat szervez a kiállítótermekben és múzeumokban, amelyek során az esztétikai élmény jelenti a legfontosabb nevelő erőt. Célja, hogy a „fejletlen szépérzékkel rendelkező német ember” érzékenységét felébressze a színek, a festészet világa iránt.
	A századforduló utáni évtizedekben születik a kifejező mozdulatművészetre épülő táncpedagógia (Isadora Duncan), az elvont, sokszor filozófiai szintű tartalmakat mozdulat-gesztusokkal kifejező euritmia (Rudolf Steiner) és orkesztika (Dienes Valéria). De ekkor indul hódító útjára a népzenén, a népdalkincs léleknevelő erején nyugvó zenepedagógia (Batók Béla, Kodály Zoltán) 
	Ebben a szellemi miliőben teremtődnek meg a jól ismert klasszikus reformpedagógiai koncepciók: Montessori Mária pedagógiája, melynek központi eleme a fejlesztő eszköztár, s a gyerekek aktivitására éppannyira épít, mint kooperációra és a jól felfogott, mások érdekeit nem sértő gyermeki szabadságra; a sajátos embertanra épülő, a gyereket szellemi lényként tételező Waldorf-pedagógia, amely egyebek közt a művészetek nevelő hatását használja fel; a Freinet-technikák, amelyek a munkáltatás, az aktivitás köré rendelik az iskola gyakorlatát. De ide sorolhatók az öntevékenységre épülő amerikai irányzatok is, amelyek a gyereket önálló, problémamegoldó lényként kezelik (Dewey, Parkhurst, Washburne, Kilpatrick stb.) Megszületik a project-módszer, amely nagy ívű karriert fut be a hagyományos iskolákban is azzal, hogy a tantárgyak szétaprózottságával szemben egészlegességre, átfogó ismeretszerzésre törekszik.	
	A gyermek-tematika olyannyira közkeletűvé és gyakorivá válik, hogy már egyfajta „divatról” beszélhetünk. Ezzel együtt, már a tizenkilencedik század második felétől kezdve új motívum jelenik meg a gyerekkel foglalkozó írásokban: az eszményített, a transzcendentális magasságokba emelt gyermek apoteózisa. A gyermekkel foglalkozó irodalomban egyre inkább megfigyelhető a gyermek és a gyermekkor mitikus elemekkel való felruházása. Az új ideáltípus a romantika ártatlan-gyermek mítoszából táplálkozik. A gyermek mint mérhetetlen kincs, mint a felnőtt életének értelmet adó, a felnőttet tanító-nevelő lény is megjelenik már a századforduló előtt. Példa erre egy francia író, Ernest Legouvé könyvéből vett részlet, amely 1867-ben látott napvilágot, (s melynek magyar fordítása, egy foktői pap, Feleki József műve): „Gyermekek! Gyermekek! Mély vonzalommal szeretünk mi titeket és még sem tudjuk, mily drága kincseink vagytok ti nekünk! Titeket nemcsak azért adott az Isten minekünk, hogy legyetek számunkra az örömnek kiapadhatatlan forrásai; hanem azért is, hogy legyetek nevelőink; őszinte kérdéseitek felnyitják szemeinket; hogy tanitsunk titeket, magunk is kényszerülünk tanulni vagy ismételni: mindent nektek köszönünk, még azt is, a mit nektek adhatunk!” 
	A gyermekség mitikus elemekkel való felruházása figyelhető meg egy több mint hatvan esztendővel később írt könyvben is, amely a „Gyermek őfelsége” (Seine Majetät: das Kind) sokat mondó címmel jelent meg 1928-ban. Ebből való a következő részlet: „Az évezredek során előbb népek és rendek szabadultak fel, majd a nők rázták le a szolgaság igáját. A gyermek azonban még sokáig sínylődött a felnőttek zsarnoksága alatt. … Mi elismerjük a gyermek tegnap még kárhozatra ítélt egyéniségét, amelyet a szülői ház és az iskola nevelés útján erőszakkal száműzött; mi támogatjuk a gyermek lázadását az elnyomás ellen (sic!).”
	A gyermekség mitizálását a kor művészetpedagógusai is segítették, akik – mint már láttuk – a gyermek művészi megnyilvánulásait az őseredeti romlatlan zsenialitás felszínre töréseként ünnepelték. „A gyermeki szemek a dolgokat sajátos módon látják: a hétköznapit meseszerűvé, heroikussá stilizálják… Ezt a képességünket később hiába keressük magunkban” – írja Hofmannstahl. A gyermeki szépség és a gyermek által teremtett szépség iránti tisztelet együtt járt a gyermeki erkölcsiség iránti nagyrabecsüléssel. Berthold Otto német pedagógus 1906-ban írja erről: „Azok az etikai követelmények, amelyeket a gyermek a világgal, embertársaival és … saját magával szemben támaszt, egészen rendkívüli módon sokkal szigorúbbak és magasabb rendűek, mint amelyek megfogalmazásához a felnőtt szokott. A világban elterjedő nagy erkölcsi árleszállításon a felnőtt könnyen hagyja magát attól a moráltól eltéríteni, amely egykoron szívét betöltötte.” 
	A századforduló utáni évtizedek új törekvései közé tartozik az ifjúsági kultúra kibontakozása és felértékelődése. Ez együtt járt az ifjúság kortárskapcsolatok és közösségi élmény iránti igényének felfedezésével. A reformpedagógia nem hagyta megválaszolatlanul ezeket a szükségleteket: iskolatípusok egész sora született, amelyekben a közösségi élet központi szerepet töltött be. 

Irányzatok együttélése és radikális társadalomkritika

	A pedagógiai elméletek terén a huszadik század a sokszínűség korát hozta magával. Gyerekközpontú, reformpedagógiai irányzatok és klasszikus filozófiák újrateremtésére épülő újkantiánus, újhegeliánus pedagógiák éltek egymás mellett. A viták, a diszkussziók soha nem jelentettek hegemóniára való törekvést egyik oldal részéről sem. Ha a korszak gyermekfelfogását, gyermekeszményét vizsgáljuk, hasonló megállapításra juthatunk: a jól nevelt, „szófogadó gyerek” eszménye és a gyermek-művész romantikus ideálja egymás mellett létezett.   
	Az iskola reformálását vagy gyökeres átalakítását célul megfogalmazó pedagógusok a huszadik században egyre jobban felfigyeltek az emberi együttélés, a társadalom ellentmondásaira, igazságtalanságaira. Az új iskola egyre többször jelenik meg úgy, mint a társadalom megjobbításának eszköze, „instrumentuma” (Dewey). De paradox módon a nagy világégések utáni dezillúzió életérzése is teremtett új értéket a pedagógiában. Példa erre a Waldorf- és a Freinet-pedagógia. Mindkettő az első világháború utáni időszak kilátástalan, illúzióktól, jövőképtől megfosztott korszakában, annak sajátos ellenhatásaként, kivezető útként fogalmazta meg a gyermeknevelés műhelyének új alapelveit. 
	Az 1960-as évek végén kialakuló alternatív pedagógiai mozgalmakra is ez a szociális érzékenység jellemző. Ezeknek az irányzatoknak a képviselői sokszor élesztik fel a századforduló radikális iskolakritikájának retorikáját. A tradicionális „régi” iskola értelmezésük szerint  antihumánus, személyiségellenes, a félelem, a szorongás intézménye. Egyoldalú kvázi-intellektualizmusa voltaképpen az intellektus lerombolását eredményezi. Az iskola egydimenziós embereket, bólogató bábokat („yes-man”) termelő üzem. A gyereket úgy kezeli mint egyfajta tökéletlen lényt vagy egyszerűen hiányrendszert. 
	A századforduló iskolakritikájának téziseit fogalmazza újra a bevezetőben már idézett John Holt, amerikai pedagógus is. Személyes pályafutása érdekes, mert jól példázza, a hatvanas-nyolcvanas évek amerikai iskolakritikájának egyre radikálisabbá válását. A „How the children fail?” (Iskolai kudarcok, 1964) című könyvében még egy jobb iskola képét festi meg: „Olyan iskolára van szükség – írja Holt –, amelyekben minden gyermek a maga módján elégítheti ki kíváncsiságát, fejlesztheti képességeit és tehetségét, követheti érdeklődését, és ahol az őt körülvevő felnőttek és idősebb gyerekek segítségével nyer bepillantást az élet gazdagságába és a variációk sokféleségébe. Röviden az iskola legyen egy óriási „svédasztal”, nyújtson lehetőséget a sokféle intellektuális, művészeti, kreatív és mozgásos tevékenységre. Ebből minden gyerek kívánsága szerint annyit és azt vesz, amennyit és amit akar.” Jól látható a párhuzam e gondolatok és – a szintén bevezetőként idézett – Ellen Key szavai között, amelyet a századfordulón vetett papírra. A helyzet – úgy látszik – alapjaiban véve nem sokat változott.    
	Holt azonban tovább megy ennél. A hatvanas években a Harvard egyetemen még az alternatív iskolák egy fajtáját (free school) népszerűsíti, de nem ér el átütő sikereket. Ezután új úton indul el. Gondolkodásmódjának változását jelentősen elősegíti Ivan Illich, amerikai filozófus 1971-ben megjelenő könyve, a „Deschooling society” (A társadalom iskolátlanítása). Az Illich-csel folytatott diskurzus hatására írja meg „Escape from Childhood: The Needs and Rights of Children” (Menekülés a gyermekkorból: A gyerekek szükségletei és jogai) című könyvét. Ebben kifejti: a gyerekeknek meg kell adni a jogot, hogy saját maguk vegyék kézbe tanulásuk irányítását. 
	Ettől már csak egy lépés volt az „otthon iskola” (vagy a „home schooling” angol kifejezést kissé szabadabban fordítva: „otthoni tanulás”) rendszerének kidolgozása. Holt 1976-ban ismét könyvet ad ki „Instead of Education: Ways to Help People Do Things Better” (Iskoláztatás helyett: módszerek arra, hogy tegyük jobban a dolgunkat) címen. Ebben a fakultatív, választható tanulási centrumok leírása mellett már a kötelező iskolarendszerből való „menekülés” módozatait is felvázolja.  Az általa kidolgozott rendszer, amely a könyvben a „gyermekek földalatti vasútja” nevet kapja, voltaképpen az „otthoni tanulás” hálózatának előképe.  1977-ben folyóiratot alapít Growing Without Schooling (Fejlődés Iskoláztatás Nélkül) címmel, 1981-ben jelenik meg új kötete „Teach Your Own” (Tanítsd a sajátodat) címmel. A szülőket itt már óvja az iskola otthoni leképezésétől: „Mindenekelőtt azt tanácsolom, óvakodj attól, hogy az otthonod az iskola miniatűr másolatává váljon. Semmi tanterv! Semmi kérdezősködés! Semmi teszt! Semmi érdemjegy! Hagyd, hogy a gyerekeid egyedül, a saját módszerükkel jöjjenek rá a dolgokra. Élj velük együtt olyan jól, amilyen jól csak tudsz, élvezd az együttes életet amennyire csak tudod.”
	Egy 1980-ban vele készült interjúban Holt arra a saját tanítói képességeikben kételkedő szülőknek is segíteni kíván. „A tanítás nem valami misztérium” – mondja. „Ha valami tud valamit, az képes segíteni annak, aki azt még nem tudja…. Egyébként is, hivatalos tanárképzés gyakran sokkal kevésbé hatékony nevelővé alakítja az embereket, mint amilyenné nélküle váltak volna.”
	Az otthoni tanításra vállalkozókat az Egyesült Államokban szakszerű, de közérthető stílusban írt kézikönyvek jól kidolgozott rendszere segíti: minden iskolai tantárgy minden évfolyamát feldolgozták ilyen módon. A „Growing Without Schooling”-mozgalom hatására ott már mintegy húszezer gyerek tanul odahaza a szüleivel. A Newsweek 1998. október 5-i címlaptörténete szerint ez a szám az egész világot tekintve elérheti az egymilliót. 
	Az otthoni tanulás tehát terjed. Ahogyan Holt egyik követője, Gail Withrow fogalmaz: „Szülőként te vagy gyermekedért felelős. Amíg gyermeked fel nem nő, és nem hoz felelős döntéseket, a te kezedben van a sorsa. Mint szerető szülő táplálod, ruházod, megvéded minden bajtól. Ha kiskorában testét táplálhatod, miért ne tehetnéd ezt a szellemével is?”    

* * *

	Ha mármost az előzőekben elmondottakat összegezni kívánjuk, akkor azt látjuk, hogy a klasszikus reformpedagógiai irányzatok, reformiskolák kialakulását éppúgy, mint az újabb keletű alternatív iskolák megjelenését legalább négy tényező segítette: 1. a meglévő iskolarendszer hiányosságaival kapcsolatos – radikális vagy óvatos – kritikai attitűd, 2. az új „fogyasztói” embereszmény kialakulása 3. az új gyermekfelfogás megjelenése, s ezzel párhuzamosan a gyermekkor mitizálása. 4. a társadalmi együttélés, a társadalmi rendszer ellentmondásainak felismerése.  
	Az alapítványi és magániskolák szerepe – megítélésünk szerint – ma kettős: Már jelenlétükkel is lehetővé teszik a szülők egy bizonyos – meglehetősen szűk – köre számára a választást értékek, pedagógiai utak, módszerek, gyermekfelfogások között. Másrészt pedig ezek az intézmények hatnak a „tradicionális” iskolára is: elősegítik az önreflexiót, az új utak keresését, az új módszerek átvételét. 

Pukánszky Béla